BEVEZETÉS

Könyvem két tudományág, a jog és pszichológia határán mozog. Ez a kettősség adja meg erényét és gyengeségét is. Egy-egy kérdéskör több szempontú megközelítése sokszor valamilyen új, szokatlan eredményhez vezethet, ugyanakkor magában rejtheti a felszínes általánosítások veszélyét is. Szerencsére a könyv minősítése mindig az olvasó privilégiuma.

A könyv másik kettőssége a rendelkezésre álló jelentős adatbázis gyors és aktuális feldolgozásának, illetve a minél szélesebb keretek között zajló elemzésének igényében mutatkozik. Egy a politikai attitűdöket is vizsgáló kutatás adatgyűjtése számára kiváló lehetőséget biztosított az országgyűlési képviselők választásának éppen adott időszakban zajló folyamata. Az ezzel kapcsolatos kutatás eredményeit azonban illő még a választás évében publikálni. Ezzel szemben a feldolgozás és értékelés elhúzódó időbelisége mellett az országos, reprezentatív mintán felvett kérdőív által biztosított „adattenger” számtalan csábító lehetősége szól. Az egyensúly megtalálásához talán kutatásom két éves intenzív időszaka hozzásegített.

Könyvem megírásában köszönettel tartozom Forgács József professzor úrnak, aki baráti türelemmel „művelte” friss szociálpszichológiai tudásomat, és széles körű nemzetközi szakirodalmi kitekintést biztosított a kérdőív összeállításához.

A kérdőív felvétele, az 1100 fős minta több százezer adatának rögzítése és feldolgozása Könyves Tóth Előd érdeme, aki hihetetlen nagy matematikai tudással és mindig józanságra intő szerénységgel kísérte végig munkámat.

Budapest, 2010. október

Kelemen László

Első rész

A KUTATÁS CÉLJA

Kutatásom célja a mai magyar társadalom jogi természetű tájékozottságának feltárása volt. Természetesen meghatározott elemek mentén végeztem kutatásaimat, és nemcsak bizonyos jogi kategóriák puszta ismeretét kívántam megragadni, hanem a törvények, és általában a jogi intézmények, azok funkciói és képviselői iránti érzelmi-értelmi beállítódást szerettem volna feltérképezni. Azaz azt, hogy milyen attitűdök alakultak ki a megkérdezettekben a jog elemei és működése iránt.

Egy korábbi, 2007-ben elvégzett kutatás keretében 150 elsőéves és 100 ötödéves joghallgatónak a joggal és igazságszolgáltatással kapcsolatos nézeteit hasonlítottam össze, feltételezve azt, hogy a jogi oktatás következtében szignifikáns különbség mutatkozik majd a két csoport nézetei között.

A két részminta a közös egyetemi háttér ellenére eltérő sajátosságokkal rendelkezett. Az első minta az egyetemi tanulmányaikat éppen megkezdő elsőéves joghallgatókból állt, akiket laikusoknak neveztem. A másik részmintába a „félszakértőként” definiált ötödéves joghallgatók kerültek, akik már elsajátították a jogi ismeretek szélesebb körét. Részükről emellett egy jövőbeli, jogászi életpályához való szorosabb elkötelezettséget is feltételeztem.

Az egyetemisták körében lefolytatott kutatás során kutatási kérdésem az volt, hogy a jogismeret, az eltérő tudás birtokában milyen attitűdök alakultak ki a jogi intézményekkel kapcsolatban.

A jogrendszer számos jogága közül ez a kutatásom a büntetőjogra és kriminológiára korlátozódott, mert ez az a jogterület, amelyet folyamatosan széles társadalmi érdeklődés kísér. A jog társadalmi percepciója szinte még mindig a büntetőjogra korlátozódik.

Az egyetemisták körében lefolytatott kutatás alapfeltevése nem igazolódott. A szakmai ismeretek jelentős mértékben nem befolyásolták az egyetemi hallgatók jogi nézeteit. Ennek magyarázatául szolgálhat az is, hogy a bűnözés okaival kapcsolatosan olyan társadalmi jelenséget vizsgáltam, amelyben a laikusok és szakértők elgondolásait nem lehetett élesen elkülöníteni, hiszen a társadalmi valóság „megkonstruálásában” mindkét oldal tevékenyen részt vesz. A kutatás eredményei azt mutatták, hogy a válaszadók politikai értékrendje, közéleti tájékozottsága és anyagi helyzete hatott leginkább a joggal kapcsolatos nézeteikre.

Módszertani szempontból a 2007-es kutatás vitathatatlan eredménye az volt, hogy sikerült olyan skálákat kidolgoznom, amelyek a mostani kutatás során is hasznosíthatóak voltak. A kutatás célzott, egyetemistákból álló mintavételéből adódóan annak eredményeinek általánosíthatósága korlátozott volt. Az együtt járások és attitűd-típusok feltárásával csak egy modellvázlatot tudtam kialakítani.

A 2007-es kutatásommal párhuzamosan zajlott egy 8000 fős, országos, reprezentatív mintán lefolytatott nagy kutatás is, az Ifjúság 2008 kutatás, amely 15-29 éves korosztály iskoláztatását, elhelyezkedését, karrierjét, önállósodását és boldogulási esélyeit befolyásoló társadalmi tényezők változását vizsgálta. Elemezte továbbá, hogy ezek a hatások hogyan tükröződnek a fiatalok életmódjában, szabadidős tevékenységében, kulturális fogyasztásában. A két kutatás egybecsengő eredményei azt mutatták, hogy a szűkebb körben lefolytatott „Joghallgatók a jogról” kutatás eredményei megbízhatónak bizonyultak. A két kutatás néhány összehasonlításra érdemes eredményét az 1. számú Melléklet tartalmazza.

Jelenlegi kutatásom meghatározó célja az volt, hogy egy ezer fős, országos, reprezentatív minta segítségével – korábbi kutatásom eredményeit bővítve – tartalmi szempontból feltárjam, hogy a mai magyar társadalom:

-          miként vélekedik a jogalkotás és jogalkalmazás egyes kiemelt kérdéseiről,

-          miként látja az igazságszolgáltatás alapvető elveinek érvényesülését,

-          mi a véleménye a bűnözői magatartás okairól és annak megelőzéséről,

-          a bűncselekmények áldozatává válásának kérdéséről

-          és a halálbüntetés indokoltságáról.

Ugyanezen kérdéseket illetően egy kisebb mintaszámú, száz fős jogi végzettséggel rendelkező almintát is megnyilatkoztattam, és a két minta jellemzőinek összevetésével kívántam feltárni a hasonlóságok és eltérések mögötti tényezőket.

Kutatásom egésze inkább feltáró jellegű, nem pedig határozott hipotéziseket igazolni kívánó. Ennek ellenére azért voltak bizonyos előfeltevéseim.

Feltételeztem, hogy a demográfiai változók (nem, életkor, lakóhely és foglalkozás), az anyagi helyzet szubjektív megítélése és a közéleti kérdések iránti érdeklődés fontos független, magyarázó változó lesz a válaszadók rendszerigazoló és rendszerkritikus nézeteit illetően. Feltételeztem továbbá, hogy a politikai attitűd és a pártválasztás szintén fontos korrelációs kapcsolatot fog mutatni a válaszadók értékítéleteire vonatkozólag. Azt is vélelmeztem, hogy a válaszadók neme, életkora, iskolázottsága és anyagi helyzete bizonyos szempontból befolyásolni fogja azt a tényt, hogy a válaszadók milyen jellegű személyiségjegyekkel jellemzik majd önmagukat. A gondolkodás nyitottsága illetve zártsága, a gondolkodás absztraktsága és rugalmassága feltételezhetően összefügg majd a válaszadók egyes demográfiai változóival is. Az önbecsülés kérdésének vizsgálata során feltételeztem, hogy a válaszadók anyagi helyzetének szubjektív megítélése, és az azt jelentős mértékben befolyásoló foglalkozása meghatározó fontosságú lesz.

Kutatásom másik fő vonulata az volt, hogy a reprezentatív minta és a jogászi minta összehasonlításával a jelenlegi igazságszolgáltatási rendszer megítélésében és elfogadottságában mutatkozó különbségeket feltárjam. A kutatás járulékos kérdései voltak a közéleti nyitottság és az információszerzési források közötti kapcsolat, továbbá az internethasználat vizsgálatának néhány kérdése.

A kérdőív egyes skálái egy nemzetközi kutatás keretében zajló globalizáció-parókializmus kutatáshoz szolgáltattak adatgyűjtési lehetőséget. A kutatás ezen részének módszertani sajátosságai és nemzetközi beágyazottsága miatt az itt megszületett eredményeket egy későbbi feldolgozási ütemben szeretném értelmezni. A jelen tanulmányban csupán a lakóhely és az iskolai végzettség hatását vizsgáltam azon vonatkozás tekintetében, hogy a válaszadók a globalizációs jelenségeknek pozitív vagy negatív hatásokat tulajdonítanak-e.

A kutatás kérdőívének[1] 19-28. számú kérdései olyan skálákat tartalmaznak, amelyek lehetőséget biztosítottak egyes pszichológiai jellemzők (az elidegenedés, az önbecsülés, a gondolkodási stílus, a gondolkodás nyitottsága és zártsága, valamint az autoritarizmus iránti igény) mérésére. Ezeket a skálákat magyarországi kutatás során korábban ilyen nagy elemszámú reprezentatív mintán még nem használták, hasonlóan az öt nagy személyiségvonás tesztjének az alkalmazásához. A mostani kutatás korlátja, hogy ezen skálák eredményeinek kölcsönös egybevetésére és értékelésére nem kerül sor, csupán annyiban térek ki a skálák eredményeinek ismertetésére, amennyiben a válaszadók jogi jellegű reprezentációit érintik. Az öt személyiségjegy vizsgálatával kapcsolatban pedig hangsúlyozni kívánom, hogy azok ugyan összefüggésbe hozhatók bizonyos kutatásom során feltárt demográfiai változókkal, de a jelen kutatásban csupán a teljesség kedvéért kívánom megemlíteni az ezen személyiség-pszichológiai dimenziót, semmint részletesen tárgyalni azt.

Második rész

A KUTATÁS ELMÉLETI HÁTTERE

Kutatásom elméleti hátterét a jog és a pszichológia kettőssége határozta meg. Kérdőívem széles körű adatgyűjtéséből adódó „adattenger” kezelhető feldolgozása érdekében szűkítenem kellett az elméleti háttér bemutatását, így az elméleti rész három pszichológiai és négy jogi vonatkozású elméleti fejezetre szűkült le.

A pszichológiai elméleti háttér bemutatása kapcsán először a szociális reprezentációk szerepéről szeretnék szólni a jogi szocializáció során, majd az igazságos világba vetett hit és a rendszerigazolás, rendszerkritika szociálpszichológiai elméleteket mutatom be. Kutatásomnak a jogról, jogintézményekről és azok működéséről szóló empirikus megállapításai mindenképpen szükségessé teszik, hogy röviden felvázoljam a bűnözés okairól és a büntetés céljairól szóló főbb kriminológiai megállapításokat, bemutassam a sértetté válással kapcsolatos főbb elméleti megállapításokat, továbbá röviden ismertetem a halálbüntetés indokoltságát vagy indokolatlanságát alátámasztó érveket is.

Az elméleti fejezeteket – ahol erre módom volt –, mindig kiegészítettem a hatályos jogi szabályozásra való utalással, valamint a kriminálstatisztikai adatok és a korábbi empirikus kutatások eredményeinek közlésével.

Fejezet  1

A szociális reprezentációk

1.1 - A szociális reprezentációk

A szocializáció legáltalánosabb értelemben az egyén társadalomba történő beilleszkedését, az egyénnek a társadalom életében való hatékony részvételhez szükséges szabályok, normák elsajátítását jelenti (BAKOS, 2002: 639). A szocializáció egy specifikus formája a jogi szocializáció. VÁRINÉ SZILÁGYI IBOLYA a jogi szocializáció főbb elemeit a következőképpen foglalta össze:

„a) az egyén jogi érzékenysége és érintettsége, involváltsága;

b) a jog egyéni és társadalmi vagy rétegbeli vagy szubkulturális percepciója, valamint e kép összhangja vagy diszharmóniája az erkölcsi és politikai beállítottsággal;

c) az egyén jogismerete és ezáltal behatárolt kompetenciája;

d) az egyén attitűdjei a jog intézményei és szereplői iránt, ezek harmonikus vagy konfliktuózus együttese; valamint mindezekből szerveződve

e) az egyén jogtudata, s ennek részeként a jogosultságtudata.”

(VÁRINÉ SZILÁGYI IBOLYA, 2010: 24, 25)

A jogi szocializáció tehát a kielégítő szintű jogismereten keresztül vezet el a konkrét élethelyzetek megtapasztalásán át, a komplex szocializációs folyamat részeként a jogtudathoz, amely eszközként szolgál a megközelítőleg helyes tájékozódáshoz a főbb jogi normák tekintetében, valamint az állampolgári mivolt gyakorlásához.

A jogtudat mikrokörnyezeti meghatározásairól először egy empirikus kutatás eredményeinek ismertetése kapcsán SAJÓ ADRÁS publikált (SAJÓ, 1981), majd egy újabb, 1986 decemberében lefolytatott felvétel során 6000 magyar, felnőtt válaszadó lekérdezésének útján az akkori magyar társadalom jogosultság–tudatát vizsgálta (SAJÓ, 1989).

A tanulás, az új ismeretek elsajátításának folyamatában, valamint ezen tudások folyamatos újrakonstruálásában fontos szerepet kapnak a szociális reprezentációk, amelyek a jogi szocializáció során kettős funkciót látnak el. Egyrészt az egyénekben sajátos belső rendet képeznek, amelyek előhangolják a tájékozódását. Másrészt lehetővé teszik az emberek közti kommunikációt azáltal, hogy a körülöttük lévő világ különböző aspektusainak megnevezésével és kategorizálásával közös kódokat adnak. (VÁRINÉ SZILÁGYI IBOLYA, 2010: 89)

2.1.1 - A szociális reprezentációk jelentése és funkciói

A szociális reprezentáció-elmélet egy fogalmi keretként fogható fel a modern társadalmak szociálpszichológiai jelenségeinek tanulmányozására. Az elmélet azt feltételezi, hogy a szociálpszichológiai jelenségeket és folyamatokat csak a történelmi, kulturális és makrotársadalmi összefüggésekbe beágyazva lehet megfelelően megérteni, tárgyalni. Emiatt szemben áll a szociálpszichológia hagyományos individualizmusával, valamint azzal az ismeretelmélettel, amely elválasztja egymástól a szubjektumot és az objektumot. Az elmélet keretében főleg azon folyamatok kerülnek górcső alá, amelyek révén a közönség számára jobbára ismeretlen tartalmak a társadalmi kommunikáció különböző csatornáin áthaladva a köznapi viselkedés értelmezésének és viselkedéstervek kialakításának eszközeivé válnak (LÁSZLÓ, 1999).

Az embert rengeteg inger éri a mindennapok során. Találkozik ismerős és ismeretlen dolgokkal, gondolatokkal, tárgyakkal. Ezt az információtömeget bizonyos mértékben a reprezentációk szabályozzák és teszik kezelhetővé. Korunkban már az átlagemberek is hozzávetőleg tisztában vannak olyan fogalmakkal, mint a gének, az atomok, holott valószínűsíthető, hogy túlnyomó többségük még nem „látta” ezeket a dolgokat. Mégis, rendelkeznek róluk egy információhalmazzal, egy reprezentációval, amelyet vagy tanultak, vagy olvastak, vagy hallottak, vagy pedig mások kommunikálták feléjük. Ezeket a közös tudáson alapuló információs halmazokat nevezzük reprezentációknak, melyeknek célja az, hogy helyettesítsenek egy természetesen létrejövő látványt, hangot, fogalmat stb. (BOWER, 1976).

A szociális reprezentációk megformálják, kezelhetővé teszik a gyakran homályos és nehezen megfogható új információkat. A szociális reprezentációk elméletének a szociális észlelésekhez való viszonya egy összetettebb megközelítést feltételez. Az első ránézésre a reprezentációk szociális sémáknak tűnnek, hiszen mindkettő egyaránt tartalmaz az egyént orientáló, kognitív struktúrákat. Amíg azonban a séma-elmélet nem szól a sémáknak a társadalmi eredetéről, addig a szociális reprezentációk elmélete egyértelműen nyilatkozik a keletkezési folyamatokról. A sémákat a valóság ábrázolásaként látják, hasonlóan az emberi elmében zajló képalkotói folyamatokhoz, a szociális reprezentációkat viszont a társadalmi csoportok konszenzusos szerkezeteként értelmezik, amelyek részét képezik az adott közösség mindennapi kommunikációjának (WAGNER és munkatársai, 1999).

Az ismeretek a reprezentációk által konvencionalizálódnak is. Ezen feltételezett megállapodások alapján állíthatják az emberek, hogy a Föld gömbölyű, az infláció a pénz értékének a csökkenése s így tovább (MOSCOVICI, 2002). A reprezentációk nem egymástól függetlenül fejtik ki hatásukat, hanem hálókat alkotnak, amelyben az egyik szál a másik függvénye. A reprezentációk ereje abban ragadható meg, hogy a tegnap valóságán keresztül a ma realitását sikeresen irányítják, valamint folytonossá teszik. Minden emberi interakció – akár két ember, akár csoportok közöttiről legyen szó – feltételezi a reprezentációk létezését. A befogadott információk és a jelentések, amiket nekik tulajdonítunk, mind a reprezentációk ellenőrzése alatt állnak, és az általuk közvetítetteken kívül nem is lehet más jelentőségük számunkra (MOSCOVICI, 2002).

Fogalomtörténetileg mindenképp meg kell említeni SERGE MOSCOVICI: La psychoanalyse, son image et son public című monográfiáját, amelyben felvázolta a szociális reprezentáció fogalmi kereteit (MOSCOVICI, 1976). Ez egy 2200 embert érintő vizsgálatot ölel fel, melyben a pszichoanalitikus tudományos elméletnek a hétköznapi gondolkodás részévé válását (fogalmak használata, elterjedése stb.) vizsgálták. Az eredmények szerint a pszichoanalízis fogalmai behatoltak a mindennapi kommunikációba, viszont nem minden egyes szakkifejezés terjedt el a laikusok között. A legtöbb csoport esetében a pszichoanalízissel kapcsolatban a pozitív vagy negatív attitűd összefüggött az ismeretek mennyiségével. Az olyan fogalmak, mint a tudattalan, az elfojtás, valamint a komplexusok a köznapi gondolkodás részévé váltak, míg a libidó fogalma például figyelmen kívül maradt a laikusok körében. MOSCOVICI a szociális reprezentáció figuratív magjának nevezte azokat a fogalmakat, amelyek kapcsolatban állnak egymással, illetve amelyek körül a tárgyról való tudás központosul. MOSCOVICI kettős funkciót tulajdonított a magnak, miszerint a centrumát képezi a reprezentáció kognitív szerveződésének, valamint a tárgyról való diskurzusnak. A másik funkciója, hogy szimbolikusan konkretizálja a gondolkodás és a diskurzus elvont fogalmait.

A szociális reprezentáció figuratív magja kapcsán érdemes megemlíteni a metaforikus képszerűség gondolatát, amelyet MOSCOVICI a pszichoanalízis figuratív magjaként feltételezett elfojtás esetében a hidraulikai metaforával szemléltetett: „Azok a képek, amelyeket reprezentálhatóságuk okán kiválasztunk, összeolvadnak vagy beépülnek egy figuratív magnak nevezett mintázatba, egy olyan képegyüttesbe, amely vizuálisan reprezentálja az ideák csoportját. Például a pszichoanalízistől örökölt népszerű elképzelés szerint a lélek két részből áll, a tudatosból és a tudattalanból, amelyek olyan köznapi dualitások maradványai, mint az akaratlagos-akarattalan, lélek-elme, belső-külső, amelyek a térben egymás fölött helyezkednek el. Történetesen a magasabban elhelyezkedő nyomást gyakorol az alacsonyabbra, és ebből az elnyomásból származnak a komplexusok.”(MOSCOVICI, 2002:252)

A szociális reprezentáció fogalma beilleszkedik a DURKHEIM-i kollektív reprezentációkról szóló keretbe, amely szerint azok a nyelvben, az intézményekben és a szokásokban testesülnek meg (DURKHEIM, 1894, 1978). Ezek DURKHEIM szerint tudattól független felismerések, amelyek a szociológia tárgyát képezik. A kollektív reprezentációk önmagukban elégségesek a társadalom működésének leírására, vagyis tovább nem oszthatóak, nem magyarázhatóak kisebb egységekkel. MOSCOVICI (2002) szerint azonban a szociális reprezentációk a mai tagolt társadalmakban már nem feleltethetőek meg a kollektív reprezentációknak, pontosan amiatt, mert külön szociális csoportokhoz köthetően alakulnak, és nem terjednek ki az egész közösség életére. MOSCOVICI szerint „A szociális reprezentációk a mindennapi életből eredő koncepcióknak és magyarázatoknak az egyének közötti kommunikációban kialakuló halmazai. A mai társadalomban egyenértékűek a hagyományos társadalmak mítoszaival vagy hiedelemrendszereivel; akár a common sense modern változatainak is tekinthetők.” (MOSCOVICI, 2002: 12 )

MOSCOVICI vizsgálatának második részére hivatkozva, 210, felerészben fővárosi, felerészben vidéki újság 1610 megjelent cikkét elemezték tartalmilag, és ezek alapján MOSCOVICI háromféle kommunikációs közvetítési stílust ír le. Első a diffúzió, amely elsősorban a nagy példányszámú lapok sajátossága volt. Az információkat az olvasók érdeklődéséhez alkalmazkodva adták tovább a specialistáktól, a közös tudás létrejövetelének céljával. A másik forma a propagáció, amely leginkább az egyházi lapokra volt jellemző. Az ismereteket egy jól szervezett világnézet (a vallás) rendszeréhez igazítva helyezték el. A harmadik, a marxista sajtóra jellemző kommunikációs forma a propaganda. Itt megjelenik az antagonista szemlélet (a pszichoanalízis nem működhet a kommunisztikus elmélet szerint), és eszerint kommunikálják a tárgyról felmerülő ismerteket.

Ezekhez a kommunikációs formákhoz az üzenetek jellegzetes kognitív szerveződése tartozik. Míg a diffúziónál a témák gyengén integrálódnak, és egymásnak ellentmondó információk is megjelenhetnek, ezzel szemben a propagáció kiemeli az elmélet valláskonform vonatkozásait (szimbolizmus stb.), viszont bizonyos dolgokat elutasít (libidó). A propaganda, mint kommunikációs forma pedig teljes mértékben elutasító a pszichoanalízissel szemben. MOSCOVICI ezt a három kommunikációs formát párhuzamba vonja. A diffúziót a véleménnyel, a propagációt az attitűddel, a propagandát pedig a sztereotípiával. Ez az összehasonlítás arra utal, hogy amikor gondolkodásról van szó, akkor mindig két kognitív rendszer működik. Az egyik asszociációkkal, diszkriminációkkal és következtetésekkel dolgozó rendszer. A másik az ellenőrző rendszer, amely szimbolikus szabályok segítségével ellenőrzi, hitelesíti, hogy az előző rendszer következtetései helyesek-e. A szociális reprezentáció tehát nem nevezhető egy kisebb vagy nagyobb embercsoport valamilyen hallgatólagos egyetértéssel elfogadott véleményének. A kognitív tartalmak és szerveződések kutatása és a szociális reprezentáció kutatása közé nem tehető egyenlőségjel. A szociális reprezentációk kutatása a szimbolikus viszonyok dinamikája és az egyéni kognitív szerződés közötti kapcsolat vizsgálatára irányul (DOISE, CLEMENCE, LORENZO-CIOLDI, 1993).

Fontos még azt is kiemelni, hogy a reprezentációk kialakulásuk után elkezdenek saját életet élni. Összeolvadnak, agonistaként/antagonistaként működnek, elterjednek, új reprezentációkat hoznak létre (MOSCOVICI, 2002). A szociális reprezentációk szociológiai felfogásától eltérően – ahol a szociális reprezentáció fogalmába túl sok minden tartozik bele, mint a vallás, tudomány, mítoszok stb. – MOSCOVICI azt javasolja, hogy a szociális reprezentációkat inkább jelenségként, mint fogalomként kellene kezelni. MOSCOVICI szerint a szociális reprezentációk inkább specifikus megértési módok, a már ismert dolgok kommunikálásának módozatai, félúton helyezkednek el a fogalmak és a percepciók között. A fogalmi oldal szűri le és rendezi a jelentéseket, míg a percepciós oldal jelentésteli módon reprodukálja a világot.

A szociális reprezentáció-elmélet konstruktivista elméletnek tekinthető, mivel a kultúrák, csoportok és az egyének részére a társadalmi valóságot a szociális reprezentációk képviselik (LÁSZLÓ, 2005). A csoporttagok kommunikációjában addig ismeretlen tárgyak, események, fogalmak jönnek létre, melyek már jelentéssel vannak feltöltve, így a csoport valóságának részévé válnak. A szociális reprezentáció a társadalmi kommunikációban kialakuló reprezentációs formákra vonatkozik, ahelyett, hogy a kognitív pszichológiában megjelenő sémákat vizsgálná, az egyének viselkedését a szociális reprezentációkból kiindulva próbálja magyarázni. Ez magában foglalja az egymással versengő szociális reprezentációk kialakulásának lehetőségét és vizsgálatát, valamint kitér a szociális reprezentációk kialakulási folyamatának részleteire is.

2.1.2 - A szociális reprezentációk kialakulása

MOSCOVICI és VIGNAUX (2000) tematizációnak nevezi azt a folyamatot, ahogyan a szociális reprezentációk kialakulnak. Ennek hátterében a köznapi gondolkodás rutinja áll, miszerint a világ kétpólusú kategóriák mentén jelenik meg az embereknél. Ilyen csoportoknak számítanak például a „mi” és az „ők” kategóriák, valamint az „iható”, és az „ihatatlan”, az „ember” és az „állat” kategóriák. Ezek a párok irányítják a társas életet, valamint a mindennapi gondolkodást anélkül, hogy megmagyarázásukra különösebb erőfeszítést kellene tenni. Az ismeretlen jelenségek és események beindítják a tematizációt, és új reprezentációkat hoznak létre. Ezen kategóriák tartalma, mélysége és terjedelme nem feltétlenül azonos a csoport minden tagjára nézve.

MOSCOVICI (1988) három részre osztja a szociális reprezentációkat:

- polemikus (a társas csoportok versengő reprezentációi),

- emancipált (néhány szempont alapján illeszkedő),

- hegemonikus (tágabb társadalmi rétegek által elfogadott).

A szociális reprezentációk kialakulásának első lépése a lehorgonyzás. MOSCOVICI (2002) szerint a lehorgonyzás folyamata és mechanizmusa biztosítja, hogy az emberek számára az új, idegen és zavaró képzeteket a már ismerős kategóriák és képzetek kontextusába illesszék. A lehorgonyzás segítségével ismerős elnevezéseket és kategóriákat adnak az emberek a reprezentált tárgyaknak, amik ezáltal integrálhatóak a gondolatok előzetesen már létező rendszerébe (JODELET, 1984). A lehorgonyzás folyamata az osztályozás és megnevezés által valósul meg. Az osztályozás során az emberek egy ismeretlen dolgot összevetnek egy adott kategória prototípusaival. Ha a reprezentálandó dolog hasonlóságát kívánja valaki hangsúlyozni az adott kategóriával, akkor elvonatkoztat a kategóriaprototípusokhoz képest megjelenő különbségektől. Közelíti a különbségeket, vagyis az emberek generalizálnak. Ha a különbséget akarják hangsúlyozni, akkor partikularizálnak, azaz kiemelik a különbségeket a dolog és a prototípus között. Hogy melyik eljárást használják az emberek, az függ a csoportnak a szóban forgó dologhoz, vagy tárgyhoz fűződő viszonyától, valamint a csoport céljaitól (PURKHARDT, 1993). Az osztályozással összefonódik a megnevezés művelete. A név nem csak az azonosításhoz fontos címke, hanem megadja a reprezentált dolog viszonyát más dolgokhoz és eseményekhez. A megnevezés biztosítja azt, hogy az adott dolog a társadalomban kommunikálhatóvá váljon (MOSCOVICI, 2002). A kognitív sémák kialakulásának kategorizációjától abban tér el a szociális reprezentációk kategorizációja, hogy – míg a kognitív kategorizáció esetében a kategorizáció individuális, szociális beágyazottságtól független folyamat – a szociális reprezentáció esetében a kutatók kiemelt figyelmet szentelnek az osztályozás csoport által való közös birtoklásának (social sharing, FARR, 1985).

A reprezentációk kialakulásának második pontja a tárgyiasítás, amikor egy absztrakt fogalmat ismerős, konkrét tapasztalatokká alakítanak az emberek. A fogalmakhoz homályos képzet, vagy egy tárgy ikonikus szimbóluma társul, és a fogalom képpé válik. Ezután a képek, szimbólumok egy figuratív magba integrálódnak, vagyis a képeknek egy olyan komplexusába, amely a gondolatok valamely komplexusát szimbolizálja (MOSCOVICI, 2002). A lehorgonyzással szemben a tárgyiasítás nem terjed ki minden fogalomra, hanem csak azon esetekben jelenik meg, amelyekből figuratív mag képezhető. Ezt jól példázza MOSCOVICI pszichoanalízissel kapcsolatos, már említett vizsgálata. A figuratív magba sűrített képek szimbolizálják a mindennapi élet realitását annak segítségével, hogy konkrét elképzeléseket nyújtanak az elvont, verbális fogalmak megértéséhez, valamint azon folyamatok, jelenségek kezeléséhez, amelyeket reprezentálnak. A szociális reprezentáció kialakulási folyamatáról MOSCOVICI szemléletesen a következőket írja:

„Valójában a szociális reprezentációk, hogy egy ismert kifejezéssel éljek, a világteremtés módjai. Ebben a folyamatban nincs semmi tetszőleges, mivel a gondolkodás, a nyelv és a társadalmi élet szabályai valamennyien együttműködnek a lehetőségek behatárolásában. Ezért van az, hogy a konstrukció fogalma, mihelyst trivializálják, vagyis az emberek közötti társalgás és konszenzus egyszerű termékének tekintik, elveszíti világos emancipatorikus jellegét. Ha arról van szó, hogy minden lehetséges, akkor a konstruálás aktusa nem annyira a valóság kreatív szabadsága, de sokkal inkább e szabadság feltételeiről szőtt illúzió” (MOSCOVICI, 1988: 231).

2.1.3 - A szociális reprezentáció kutatása

A szociális reprezentáció kutatásában DOISE és munkatársai (DOISE, 1993; DOISE-CLEMENCE-LORENZO-CIOLDI, 1993) finomították a szociális reprezentáció alapfolyamatait, a lehorgonyzást és az tárgyiasítást (MOSCOVICI, 2002). DOISE és munkatársai négy fázist azonosítottak a lehorgonyzás során. Az első szakaszban egyfajta adatgeneráció történik, valamint az objektifikált szociális reprezentációk feltérképezése, mely azt eredményezi, hogy a szociális reprezentáció az adott embercsoport részére egy kollektív térképként jelenik meg. Ezek a reprezentációk azonban nem közös vélekedéseknek, hanem sokkal inkább közös referenciapontoknak tekinthetők, ezért az eltérő csoportokban élő személyek különféle módokon viszonyulhatnak hozzájuk. Ez alapozza meg a következő fázist, amikor a reprezentációkat a referenciapontokhoz való viszonyulás szerint csoportosíthatjuk. Ez a szakasz az egyéneket, a csoport tagjait horgonyozza le a kollektív térképen. JESUINO (1995) ezt a folyamatot pszichológiai lehorgonyzásnak nevezte, ahol a szociális reprezentációk a személyes attitűdökhöz, vélekedésekhez és értékekhez viszonyíttatnak. A harmadik fázisban a szociális reprezentációk történeti-kulturális hátterének elemzése történik meg. Ez a szociológiai lehorgonyzás. Az utolsó fázis a pszichoszociális lehorgonyzás, ahol a reprezentációk a csoportközi viszonyoknál megjelenő társas összehasonlítás és a szociális identitás szociálpszichológiai folyamataihoz viszonyíttatnak (BREAKWELL, 1993).

A kutatók kezdettől fogva különös hangsúlyt helyeztek arra, hogy a szociális reprezentációt elkülönítsék a kognitív szociálpszichológiai hagyományoktól. Amiben a szociális reprezentációk újat nyújtanak, az a szerveződés tartalmára és a szerveződés elveinek szociális eredetére, a szociális jelentés konstruálás folyamatára irányuló figyelem (LÁSZLÓ, 1999).

A szociális reprezentációk vizsgálatai kísérleti és nem kísérleti jellegű vizsgálatokra oszthatók. A vizsgálatok túlnyomó többsége nem kísérleti jellegű, hanem egyéni vagy csoportos interjúval, kérdőívvel, kártyaszortírozással, asszociációs gyakorlatokkal vagy természetes szövegek felhasználásával történik. Ezek általában feltáró kutatásoknak nevezhetők, melyek segítségével a szociális reprezentációk komplex szerveződési formáit és dinamikáját ragadják meg a kutatók.

2.1.4 - A szociális reprezentációk kapcsolatai a narratív pszichológiával

A pszichológiában a narratív megközelítés egyik vezető alakja JEROME BRUNER (1986, 2005), aki különbséget tesz az emberi gondolkodás két formája között. A két mód mindegyike más úton szervezi a tapasztalatokat, és máshogy konstruálja a valóságot. Az egyik a logikai-tudományos mód, amely elvont fogalmakkal dolgozik, az igazságot logikai úton és tapasztalatok alapján tételezi fel úgy, hogy közben oksági viszonyokat keres. A másik az elbeszélő mód, amely emberi tetteket, szándékokat, történéseket, az ezekkel kapcsolatos következményeket vizsgálja, önmagát az életszerűséggel igazolja, és nem az igazság segítségével. A narratív gondolkodás lényege az értelem adása, a koherencia-teremtésre törekvés (PLÉH, 1996).

A narratív gondolkodás legnyilvánvalóbb megjelenési formái a hivatásos írók, valamint az átlagemberek által mondott történetek. BRUNER (1986, 2005) vette észre, hogy a történetekben a cselekvés mezője (a cselekvés argumentumai: cselekvő, szándék, cél, helyzet, eszközök stb.) együtt jelenik meg a tudatosság mezejével (a cselekvés résztvevői mit tudnak, mit gondolnak, mit éreznek). A narratívum két mezejének ezen egyidejű megléte azt is feltételezi, hogy ezek a történetek pszichológiai perspektíváját is felvázolják. A narratívumnak alkotó jelleget is tulajdonítanak (BRUNER és LUCARIELLO, 1989 idézi LÁSZLÓ, 1999), miszerint az egyik legmélyebb oka a történetmesélésnek az, hogy értelmet akarunk kihozni abból, amit életünk során megélünk.

SCHANK és ABELSON (1995, idézi LÁSZLÓ, 1999) szerint az emberi tudat elbeszélt természete az alap. Azt állítják, hogy minden emberi tudás a múlt tapasztalatainak ismeretében szerkesztett történeteken alapul, emellett az új élményeket is a régi emlékek fényében értelmezzük. Ezáltal megkérdőjelezik a hagyományos kognitivista szemléletet, miszerint az ember „információfeldolgozó gépként” működik, és problémákat old meg. Ez elég világidegenül is hangozna, mivel elég kevés ember tölti a mindennapjait teorémák bizonyításával. A két szerző szerint a megértés egyenlő azzal, hogy a hallott történetet rátérképezi a hallgató a saját történeteire (SCHANK és ABELSON, 1995, idézi LÁSZLÓ, 1999). Azt is megállapítják a fenti szerzők, hogy emlékeinket az általunk elmondott történetek alkotják, a történetek pedig emlékeinkből állnak össze.

A kultúrában a történetek közös tapasztalatokként jelennek meg. Minden társadalomnak megvannak a maga történelmileg kikristályosodott történetei, és bár az egyének különböző pontokból szemlélhetik ezeket, különböző történeteket kreálhatnak ugyanarról az alapról, eseményről, a kultúra mégiscsak tudtul adja tagjai számára a lehetséges történetváz-készleteket. SCHANK és ABELSON ezzel a gondolattal behozta az intencionalitás fogalmát a társas tudás tanulmányozásába. Visszautalva a kognitív szemlélettel kapcsolatos „információfeldolgozó gép” fogalom meghatározásra, az is elmondható, hogy a szerzőpáros meghatározása viszont „történetmegfogalmazó géppé” degradálja az embert. Brunner narratív pszichológiája szerint a narratív paradigma képes arra, hogy sajátos logikát adjon az intencionális cselekvések, gondolatok és érzések számára, valamint olyan új, fogalmilag nem kezelt tapasztalatokat is képes megragadni, mint az érzések, képek, az idő és a perspektíva. Amikor ugyanis történeteket olvasunk, akkor nem csak azt értjük meg, hogy mi a cselekmény, hogy néz ki a hely, hanem el tudjuk képzelni a főszereplőt és a helyszínt is, át tudjuk élni a történetekben megjelenő érzelmeket, megértjük a megjelenő tudatállapotokat (BRUNER, 1986, 2005).

A narratív gondolatmenet korántsem idegen a szociális reprezentáció hagyományaitól. HALBWACHS (1980, idézi LÁSZLÓ, 1999), DURKHEIM tanítványa szerint a narratívumok nagyon fontos szerepet töltenek be a társas tapasztalatok megfogalmazásában és szervezésében. Az emberek által megalkotott és megosztott történetek segítségével a legindividuálisabb emlékek társas lehorgonyzása történik meg. BARTLETT (1923, idézi LÁSZLÓ, 1999) szerint a történetmondás összefügg az emberi közösségekkel, ezek szerint a történetmondás egy szociális aktus, nem pedig egyéni megnyilvánulás. BARTLETT szerint a történetek, legendák, mítoszok az adott társadalmi közeg hatása alatt vannak és eszerint alakulnak. SPERBER (1990, idézi LÁSZLÓ, 1999) szerint az, ahogyan a reprezentációk megoszlanak a különböző populációk között és átterjednek egyikről a másikra, közvetlenül összefügg a reprezentációk formájával. A reprezentációk populációról populációra való terjedése megmutatja ezen reprezentációk természetét. Így értelmezve a narratívumok a közvetítők, amelyek a közösségekbe, populációkba beviszik és alakítják a szociális reprezentációkat.

Az a tény, hogy a szociális reprezentációk elmélete főként a lehorgonyzott kategóriák tárgyiasításának kérdéseivel foglakozik, háttérbe szorítja a társas gondolkodás intencionális jellegét. Az elvont fogalmi tudásnak a társadalmi csoportok gondolkodásában való megnyilvánulása miatt narratív módszertanokra is szükség van ahhoz, hogy tanulmányozhatóak legyenek azon folyamatok, ahogyan a társadalmi csoportok a jelentéseket tárgyiasítják. A narratív módszerek közé tartoznak a szövegelemzés számítógépes válfajai, a tartalomelemző programok (lásd a 3. számú Melléklet).

A szociális reprezentációk kutatása nem csak elméleti szinten, hanem empirikus kutatások során is megjelent. Magyarországon a múlt század 90-es éveiben már egy nemzetközi kutatás keretében hasznosították a szociális reprezentációk elméletét. Ez a kutatás többféle módszert (szóasszociációs feladatok, kérdőívek, interjúk, fókuszcsoportok, stb.) használt fel. A válaszadók hat európai nemzet polgárai közül kerültek ki: három úgynevezett posztkommunista országból (Magyarország, Csehország és Szlovákia) és három nyugat-európai országból (Nagy-Britannia, angol és skót válaszadók, valamint Franciaország). A felmérésben összesen 2600 személy szerepelt, akik két generációt képviseltek: volt egy 18-23 éves, és egy 40-45 éves korcsoport.

A kutatás során az „egyén”, a „közösség” és a „demokrácia” reprezentációinak struktúráját, jelentéstartalmának változásait vizsgálták. A kutatás eredményei rávilágítottak, hogy az „egyénről”, a „közösségről”, és a „demokráciáról” szóló laikus reprezentációk tartalma egyértelműen a közös európai örökség hagyományai és annak kultúrájának függvényei, amelyeket még a marxista propaganda sem tudott kikezdeni. A válaszadók szerint a „demokrácia” a meghatározó értékek közé tartozik, amely fogalom elsősorban a „szabadsággal”, és az „emberi jogokkal” függ össze, ugyanakkor kevésbé kapcsolódik a  „ piacgazdaság” fogalmához. A nyugat-európai válaszadók pozitívabban értékelték az „egyén” szempontjából a „vagyont”, a „kollektív értékeket” és a „közösséget”, míg a közép-európaiak az „egyén” vonatkozásában a „piacgazdaság”, az „állam” és az „önösség” kapcsolatát értékelték kedvezőbben. (MARKOVA és munkatársai, 1997; WAGNER és munkatársai, 1999).

Egy hasonló, másik kutatásban a „diktatúra”, a „demokrácia” és a „nemzet” reprezentációjának tartalmi változását vizsgálták Magyarországon 1973-tól 1995-ig terjedő időszakban. A kutatás egyértelmű megállapítása az volt, hogy ezen fogalmak tartalmi változásai híven tükrözik a Magyarországon lezajlott társadalmi és politikai változásokat (LÁSZLÓ, FARKAS,1997).

A narratív pszichológia eredményeit elsőként ANTHONY AMSTERDAM jogászprofesszor és JEROME BRUNNER világhírű pszichológus alkalmazta a jog területén egy 2001-ben megjelent könyvükben. A két szerző bírósági ítéletek mögött meghúzódó világképet próbálta meg egzakt módon elemezni úgy, hogy az egyes bírósági ítéletek indokolását narratívának fogta fel, és a narratív szerkesztés valamint narratív alkotóelemek szempontjából elemezte (LÁSZLÓ 2009).

Fejezet  2

Az igazságos világba vetett hit és a rendszerigazolás elmélete

2.2.1 - Néhány bevezető gondolat az igazságosság és a rendszerkritika elméletéről

„Az igazságosság, illetve az igazságtalanság észlelése és megítélése a társas-társadalmi megismerés megkerülhetetlen aspektusa.”[1] Az igazságosság és az igazságtalanság érzése megjelenik a mindennapjainkban, gyakran találkozunk vele életünk folyamán. Észleljük a közéletben, a politikában, a társadalmi kommunikációban, az adott csoporton, közösségen belül, ahova tartozunk, legyen szó családi, baráti vagy munkahelyi kapcsolatokról. Az olyan jelenségeknél, mint az anyagi és társas javak, a vagyon, a presztízs, a befolyás, a társadalmi elosztás, a társadalmi és politikai intézmények vagy akár egyéni cselekedetek, gondolatok az emberek nemcsak a magyarázatot keresik, hanem igényük van az erkölcsi minősítést implikáló igazolásra is. Tehát igényük van arra, hogy a körülményeket, valamint az ezek között megnyilvánuló viselkedésüket, ha lehet igazságosnak és igazolhatónak lássák. A magyar társadalomra különösen jellemző – főleg a rendszerváltás óta – egyfajta cinizmus a társadalmi, politikai és gazdasági rendszerrel kapcsolatban. Ez leginkább a társadalmi viszonyok igazságosságát, a verseny tisztaságát, a moralitás követelményeit érintő kérdésekben nyilvánul meg. A jelenség eltérő a nyugati államokban észlelt tapasztalatoktól, és alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze a demokratikus berendezkedés legitimációját. BERKICS szerint „a cinizmus és az igazságos világba vetett hit egy tőről fakad”[2]

Az igazságosság észlelésével kapcsolatban kiemelt jelentőségük van azoknak az elméleteknek, amelyek a társas-társadalmi torzításokra mutatnak rá. Ezek közül elsősorban az igazságos világba vetett hit és a rendszerigazolás elméletei jelentősek, amelyeket röviden ismertetni szeretnék. Azonban mielőtt ezt megtenném, néhány gondolatot vázolnék fel mindkét elméletről.

Az igazságos világba vetett hit elmélete (LERNER, 1980) szerint az emberek motiváltak arra, hogy a világot igazságosnak lássák, higgyenek abban, hogy mindenki azt kapja, amit megérdemel, és mindenki azt érdemli, amit kap. Az igazságos világba vetett hit az észlelőt hajlamosítja arra, hogy a nehéz helyzetben levő embereket, az esetleges áldozatokat leértékelje. Így gyakran szemet huny az igazságtalanság felett, hogy ezáltal megvédje magát a szorongástól és fenntarthassa a biztonságos, kiszámítható és jóindulatú világról alkotott elképzeléseit. Ez a jelenség akár a fennálló társadalmi, gazdasági vagy politikai rendszer ideológiai alátámasztásának is alapját képezheti.

Az igazságos világba vetett hit oldja az egyén szorongását, egyfajta sajátos énvédelmet biztosít, amelyet FORGÁCS találóan így fogalmazott meg: ”Az embereket sorsukért felelősnek tartva azt a hitet is segítünk fenntartani, hogy az események ellenőrizhetők. Ha az embereket felelősnek tartjuk kudarcaikért, ezzel egyszersmind azt is feltételezzük, hogy valamilyen mértékben ellenőrzésük alatt tartották balszerencséjüket. Ebből az is következik, hogy mi magunk el tudjuk kerülni majd a hasonló problémákat, ha másként viselkedünk.”(FORGÁCS,1995:112)

Az igazságos világba vetett hit olyan pszichodinamikai tényező, amely szerepet játszik politikai véleményünk kialakításában. Attitűdrendszereink kialakulásával illetve változásaival több konzisztencia-elmélet foglalkozik (lásd HUNYADY, 1984). Ezen elmélet alapján kijelenthető, hogy a pártpreferenciákat illetően gyakran a szemben álló párt politikusának elutasítása meghatározóbb az egyén számára, mint a támogatott párt politikusa melletti kiállás.

A rendszerigazolás elmélete (JOST, 2001) az igazságos világba vetett hit elméletére támaszkodik. Ez a teória kevesebb figyelmet szentel az igazolási folyamat pszichodinamikus oldalának, és többet a társas tanulás, a társadalmi intézmények és normák, valamint a társadalmi ideológiák szerepének. A rendszerigazolási elmélet alapgondolata szerint az emberek motiváltak arra, hogy a világot igazságosnak lássák. Az elméletnek két fő célja van. Az egyik annak a megértését segíti elő, hogy az emberek miért nyújtanak kognitív és ideológiai segítséget a status quo fenntartásához még akkor is, ha az ellentétben áll egyéni és csoportérdekeikkel. Másik céljával arra keresi a választ, hogy a status quo fenntartása milyen társadalmi és pszichológiai következményekkel jár. A rendszerigazolás koncepciójának keretei között lehetőség nyílik az ideológia, az igazságosság, a törvényesség és a csoportközi kapcsolatok tanulmányozására. Az elmélet az igazolás és a legitimitás szociológiai, szervezeti és pszichológiai elméletére épít, hasonlóan a kognitív disszonanciához, amely többek között olyan attitűdök meglétével is foglalkozik, amelyek akár ellentétesek is lehetnek a személy önérdekével. A rendszerigazolás elméletét JOST és BANAJI (1994) dolgozta ki a külsőcsoport-preferencia és ehhez kapcsolódó jelenségek vizsgálására, az igazságosság tolerálására. A rendszerigazolás olyan pszichológiai folyamat, amely a személyes és csoportos érdekek ellenére is legitimálja a fennálló társadalmi berendezkedést.

2.2.2 - Az igazságos világba vetett hit

Az igazságos világba vetett hit a hetvenes évek közepéig elkerülte a tudósok figyelmét, ugyanis ekkor kezdtek el számos kutatást végezni az igazságosság társadalmi életben való jelentőségének vizsgálatára. „Az igazságos világba vetett hit elmélet központi gondolata, hogy mindenki érdemei, hozzájárulásai, hibái, bűnei alapján részesül a jóból és a rosszból.” [3] Ez a gondolat nyugtatóbban hat azokra az emberekre, akiknek pozitív az önértékelésük. DALBERT (2001) szerint az igazságosság motívum nemcsak az igazságtalanság tagadását jelenti, hanem ennél többet. Azt, hogy az emberek törekednek az áldozat kompenzálására és az igazságosság normái szerinti viselkedésre. Ez a motívum implicit, amelynek három fő funkciójára kutatások mutatnak rá. Az első egy személyes szerződés, melyben kötelességünknek érezzük, hogy másokkal szemben méltányosan viselkedjünk. A második megadja annak a biztonságérzetét, hogy mások is méltányosan fognak viselkedni velünk. Végezetül a harmadik egy olyan konceptuális keretet kínál, melynek köszönhetően az emberek saját és mások életének értelmet adhatnak. Az igazságos világba vetett hitnek ezek a sajátosságai lefedik a motívum teljes egészét.

Az igazságosság észlelését különböző tényezők befolyásolhatják, mint például az elosztást meghatározó társas-társadalmi értékek, az elosztásra, döntésre vonatkozó szabályok vagy maga az eredmény. Ezeket a tényezőket együtt nevezzük procedurális igazságosságnak, amelytől megkülönböztetjük a disztributív igazságosságot.[4] A procedurális és a disztributív igazságosság is normákat implikál az igazságossággal kapcsolatban, ebből következően van az igazságosság megítélésének egy harmadik szempontja is, a retributív igazságosság,[5] amely azzal foglalkozik, hogy milyen szankciók igazságosak a normákat megsértőkkel szemben. Kutatások bizonyítják, hogy a procedurális és a disztributív igazságosság megkülönböztetésének azért van fontos szerepe, mert az érintettek számára is különválik. Ha a procedurális igazságosság elveit betartják, akkor az emberek könnyebben el tudják viselni, ha az eredmény nem olyan, mint amilyet elvártak. A javak elosztása esetében az érintettek elégedettebbek az eredménnyel, ha van beleszólásuk az elosztás folyamatába. BROCKNER és WIESELFELD (1996) analízisükben megállapították, hogy a procedurális és a disztributív igazságosság akkor határozza meg az elosztásban érintettek reakciót, ha valamely igazságosság vonatkozásában nem tekintik megfelelőnek a helyzetet. Azonban a procedurális igazságosság implikálja a disztributív igazságosságot, hiszen ha az eljárás megfelelően zajlott le, akkor az igazolja annak eredményét is.

Az anyagi és szociális javakat elosztó társadalmi, gazdasági és politikai rendszer igazságosságának észlelését az elosztás igazságosságának percepciója nagy mértékben befolyásolja. Az elosztás igazságos voltának észlelésére az első szociálpszichológiai megközelítés a méltányosság-elmélet volt. GEORGE C. HOMANS (1961) szerint az igazságosság legjelentősebb szociálpszichológiai aspektusa a méltányosságra vonatkozik. Írásaiban a jutalomelosztás igazságosságával foglalkozott az egyének és a csoportok tagjai között és több tételben megfogalmazta az igazságos elosztás szabályait. Egyik legfontosabb megállapítása, hogy „az elosztás igazságtalan, ha egy személy nem kap annyi nyereséget, mint amennyire egy másik személy nyereségéhez viszonyítva számít”.[6] Elvárható az emberek számára, hogy a jutalmak és a költségek olyan arányban legyenek elosztva, ahogyan az megfelel az egyes emberek nyereségei és beruházásai közti aránynak. Aki igazságtalanság áldozatának véli magát, az haragot érez és kifejezi azokkal szemben, akik erről tehetnek. Az igazságtalanság haszonélvezője viszont gyakran bűntudatot érez. A jutalom igazságosságának megítélésében hajlamosak vagyunk másokhoz hasonlítani magunkat.

HOMANS-t követően J. STACY ADAMS (1963) egy költségelemzés példájával szemléltetve foglalkozott ezzel a témával úgy, hogy a hozam és a befektetés kifejezéseket használva mutatta be elméletét. Fő tétele, hogy két ember egymáshoz való viszonyában méltánytalanság áll fenn akkor, ha a befektetések és a hozamok arányai egyenlőtlenek.

Ez a gondolatmenet nagy hatással volt FESTINGER kognitív disszonancia elméletére (FESTINGER, 1963, 1973). „FESTINGER kognitív disszonancia-elméletének középpontjában álló fogalom az a kínzó feszültségi állapot, amelyet olyan kogníciók (vélekedések, attitűdök, várakozások) okoznak, amelyek nincsenek összhangban egymással, arra késztetve az egyént, hogy csökkentse a disszonanciát azáltal, hogy a konziztencia fokozása érdekében adjon hozzá, vonjon ki vagy helyettesítsen kogníciókat.” (HEWSTONE, STROEBE, 2007:520).

ELAINE WALSTER, ELLEN BERSCHEID és G WILLIAM WALSTER (1978) az elméletet rendszerbe foglalták, melynek során ők a „kizsákmányoló” és az „áldozat” kifejezéseket használták. A méltánytalanság helyreállítását a méltánytalan helyzet megváltoztatásával lehet elérni, továbbá ha a tényleges méltányosság elkülönül a pszichológiai méltányosságtól, ez utóbbit lehet helyreállítani. WALSTERÉK különböző stratégiákat állítottak fel a kizsákmányoló és a kizsákmányolt oldaláról a méltánytalanság nyomasztó érzésének helyreállítására. A kizsákmányoló nyomasztó érzésének megszüntetésére és a tényleges méltányosság helyreállítására az áldozat kárpótlásával, a kedvezmény önmagunktól történő megvonásával és a megtorlással van lehetőség. A pszichológiai méltányosságot pedig a saját vélt hozam csökkentésével, a saját vélt befektetés növelésével, a másik vélt hozamának növelésével és a saját vélt befektetés csökkentésével lehet helyreállítani. A méltánytalanság az áldozatot sújtja le inkább, ezért az áldozat nyomasztó érzésének helyreállítását a kárpótlási követeléssel, a megtorlással és az igazolással lehet helyreállítani. Azt, hogy a méltányosságot milyen módon állítjuk helyre, természetesen gazdasági megfontolások is befolyásolják. A méltányosság helyreállítására vagy pszichológiai vagy tényleges méltányosság-helyreállító eljárást lehet választani, de a kettőt együtt nem lehet alkalmazni. A megfelelő eljárást két szempont alapján választják ki, hogy melyik a célravezetőbb és melyik a költségtakarékosabb módszer.

A méltányosság elmélettel kapcsolatban MORTON DEUTSCH (1982) fogalmazott meg kritikát. Az elmélet feltételezi, hogy a jutalmak és költségek alapját egy egységes mértékegység alkotja, amely segítségével megvizsgálható az elosztás méltányos vagy méltánytalan volta. DEUTSCH szerint ezt nem lehet ilyen egyértelműen kijelenteni. Az összehasonlítás dimenziója gyakran nem egyértelmű. A pénzt sem lehet például egy csókkal összehasonlítani. A befektetés és a hozam meghatározása is problémákat rejt magában, mivel nem magától értetődő, hogy kinek a szempontjából mi lesz hozam illetve befektetés. DEUTSCH szerint a csoportok nem akkor a legeredményesebbek, ha a hozzájárulásuk arányában jutalmazzák őket, hanem akkor, ha egyenlő az elosztás. Továbbá az sem mindegy milyen típusú hozamot mérünk össze milyen típusú befektetéssel, mert egyezést kell mutatniuk. Olyan eset is előfordulhat, hogy valaki a beteg barátját nem pénzért, hanem szeretetből ápolja. Az elmélet hibája továbbá az is, hogy az embereket külső jutalmaktól motiváltnak feltételezi, és a jutalmak tekintetében nem veszi figyelembe azok formáját. Sok esetben, ha szívességet teszünk valakinek, akkor szívességet is várunk érte cserébe, nem pedig pénzt. DEUTSCH véleménye szerint az, hogy a hozamokat az egyének hozzájárulásának arányában kell elosztani, csak egyike az elosztás igazságosságát meghatározó lehetséges elveknek. Ehhez hasonló igazságossági elv lehet az egyenlőség és a rászorultság elve is. Ilyenkor az érintettek között a javakat egyenlően osztjuk el, vagy aszerint részesülnek a javakból, hogy mennyire vannak rászorulva. A kapcsolat jellege is meghatározhatja az elosztás elvét. Az sem mindegy, hogy nyereség vagy veszteség elosztásáról van-e szó. További fontos tényezők lehetnek, hogy az érintettek mennyire felelősek a végeredményért, valamint az is, hogy milyen értékeket és politikai nézeteket vallanak. A méltányos elosztásban, bizonyos formában az egyenlőség elve is megvalósulhat, amennyiben egyenlő hozzájárulásért egyenlő haszon jár.

A DEUTSCH féle igazságos elosztás felfogása az egyén jólétét befolyásoló feltételek és javak elosztására vonatkozik. Az igazságosság alapjául szolgáló értékek – mint a hozzájárulásnak megfelelően arányos, egyenlő, szükségletek szerinti, erőfeszítésekkel arányos értékek – egymással ellentétbe kerülhetnek. DEUTSCH az igazságosság fogalmát olyan társas viszonyokra érti, melyekben minimális szintű együttműködés észlelhető. Ellenségek között akkor észlelhető igazságtalanság, ha olyan közösségek tagjai, ahol a küzdelem viselkedési szabályai elő vannak írva (pl. versenyhelyzet). Az igazságosság köre olyan társas, társadalmi viszonyokban jöhet létre, ahol létezik a normák alapján elvárt kooperáció. Az igazságosság mindig egy közösségre vonatkozik, aki nem tartozik bele ebbe a körbe, arra feltétlenül nem érvényesek annak szabályai sem, ők az „igazságon kívüliek”. Azt, hogy az igazságosság alapjaként mely értéket érvényesítjük eltérő feltételek határozzák meg. Az együttműködő kapcsolatokban, ahol a gazdasági produktivitás a cél, ott az elosztás elve a hozzájárulásnak való megfelelés. Olyan esetekben, ahol az örömteli társas kapcsolatok elősegítése a cél, ott az elosztás elve és az egyenlőség, a kölcsönösség.  Ahol a személyes fejlődés és a boldogulás a cél, ott a szükségleteknek megfelelően történik az elosztás.

Ezt követően az újabb elméletek többféle igazságosságot különítettek el. Többek között az elosztási igazságosságot, az eljárás igazságosságát, az igazságérzetet, a megtorló igazságot és az igazságosság kiterjedtségét.

Az elosztási igazságosság társadalmi és interperszonális szinten is megnyilvánul. Akkor kerül előtérbe, mikor az erőforrások szűkösek vagy valami rosszat nem tudnak elkerülni az emberek. Keretein belül megvalósul a méltányosság, az egyenlőség és a szükséglet elve. A legtöbb ember számára fontos, hogy az eljárás, ahogyan a javakat elosztják, igazságos legyen. A fair elosztásnak az eredménye is fair lesz, legfőképpen akkor, amikor nem vagyunk benne biztosak, hogy ki, mikor és mit érdemel. Ennek következménye, hogy elköteleződünk intézmények (pl. kormányzatok) felé.

Az eljárás igazságossága magába foglal olyan fogalmakat is, amelyet DEUTSCH már korábban felvetett, például a szabályok megalkotása és kivitelezése, valamint a döntési eljárások igazságossága ilyen.

Az igazságérzettel kapcsolatban megállapítható, hogy mindig vannak olyan emberek, akik sokkal érzékenyebbek az igazságtalanságra, mint mások. Ezt legjobban az áldozat és a károkozó szembeállításával lehet szemléltetni. Egyértelmű, hogy az érzi jobban az igazságtalanságot, aki hátrányba kerül. A károkozó a bűntudatát gyakran a kognitív disszonanciával csökkenteni tudja.

A megtorló igazságosság olyan közösségben valósul meg, ahol morális normák állnak fenn, és ha valaki megsérti, akkor helyre kell azokat hoznia. A megtorlás funkciója, hogy szankcionálja a szabályszegőt és kárpótolja az áldozatot. Az igazságosság kiterjedtségénél kell egy kooperatív bázis, egy olyan közösség, amelyen belül létezhet. Azonban ha valaki nem tartozik bele ebbe a közösségbe, akkor velük szemben nem kell alkalmaznia ezeket a szabályokat.

Az igazságosság kiterjedtségével kapcsolatban három kérdésre kell válaszolnunk:

a) Léteznek-e olyan társas körülmények, amelyek azt is eredményezhetik, hogy kirekesztünk másokat? Amikor is az életkörülmények nehezebbé válásával, a politikai rendszer instabilitásával  kialakulhat a társadalmon belül a felsőbbrendűség tudata.

b) Több pszichológiai mechanizmus játszik-e szerepet abban, hogy egy ember kizárjon valakit az igazságosság rádiuszából? Ilyenek a magasabb morális értékek, a viselkedés átcímkézése, egy tett elkövetéséért vállalt személyes felelősség elkerülése, az áldozat hibáztatása és az, hogy érzéketlenekké válunk embertársainkkal szemben.

c) Végezetül arra a kérdésre kell választ adunk, hogy mi határozza meg, hogy mely emberek vagy csoportok kerülnek kirekesztésre? Ezek lehetnek olyan emberek, akiket fenyegetőnek érzékelünk azért, mert pl. veszélyeztetik vallási, morális értékeinket, gazdasági jólétünket vagy éppen családunkat. Ha korábban már érzékeltünk fenyegetést, akkor a későbbiek folyamán kétes jelentésű dolgokat is hajlamosak vagyunk fenyegetőnek észlelni.

„A méltányosság-elméletben korán megjelent az a gondolat, hogy az észlelt méltánytalanság feletti harag a valós viszonyok megváltoztatása mellett csökkenthető az észlelés torzításával is.”[7] Ebből bontakozott ki az igazságos világba vetett hit elmélete (LERNER, 1980), amely szerint az emberek motiváltak abban, hogy elhiggyék, mindenki azt kapja, amit megérdemel, és mindenki azt érdemli meg, amit kap.

Az igazságosság magyarázatára két megközelítés létezik a pszichológiában, az egyik tartalomorientált, a másik a motivációra irányul (DALBERT, 2001). A tartalomorientált megközelítés arra a kérdésre keresi a választ, hogy mi az, amit méltányosnak, igazságosnak, illetve méltánytalannak és igazságtalannak érzékelünk. A motivációs megközelítés központi gondolata az, hogy az emberek miért foglalkoznak az igazságosság kérdésével, és miért annyira erős bennük az igazságosság iránti vágy, hogy az akár cselekedetüket és viselkedésüket is irányíthatja. Ennek értelmében az igazságosság egy szubjektív konstruktum. Ez a megközelítés megerősíti, hogy az igazságosság szerepe az élet minden területén kiemelkedő jelentőségű. Az emberekben erős az igazságosság iránti igény, olyan világban szeretnénk élni, ahol mindenki méltányos bánásmódban részesül.[8]

Legújabb kutatások szerint megkülönböztetjük az általános igazságos világba vetett hitet a személyes igazságos világba vetett hittől (LIPKUS, 1996). Az általános igazságos világba vetett hit azt mutatja meg, hogy a világ általában véve egy igazságos hely, míg a személyes igazságos világba vetett hit arra mutat rá, hogy az egyén saját sorsa igazságos. Azonban mindkettő egyértelműen kifejezi, hogy a világunk, melyben élünk értelemmel rendelkezik.

Az igazságos világba vetett hit ismertetésének befejezéseként megemlíteném, hogy az igazságos világba vetett hit és a mentális egészség között indirekt összefüggés írható le (DALBERT, 2001). Az igazságos világba vetett hit ütköző szerepét tölti be, amikor az emberek áldozattá válnak. Akik erősebben hisznek az igazságos világban, kevesebb depresszív hajlamot mutatnak, és életükkel elégedettebbek. Az áldozatoknak szükségük van olyan mentális erőforrásra, hogy a világ igazságos hely, ezáltal is fenntartva szubjektív jóllétüket. LERNER és SOMERS (1992) munkanélkülivé vált személyekkel végzett kísérleteket, és megállapították, hogy azok, akik jobban hisznek egy igazságos világban, szubjektíven jobban érzik magukat azokkal szemben, akik nem hisznek benne.

2.2.3 - Rendszerigazolás, rendszerkritika

A szociálpszichológia egyik központi mondanivalója az 1950-es évektől kezdve napjainkig az, hogy az emberek törekszenek önmaguk, társaik és környezetük megismerésére, igazolására. Magyarázatot keresnek olyan jelenségekre, mint a társadalmi események, saját gondolataik, érzelmeik, agresszív magatartások, saját vagy mások pozíciója, uralkodó társadalmi feltételek. A XX. század szociálpszichológiájára az igazoláskutatás volt jellemző, melynek három fő iránya volt. Az első az önigazolás, ahol a sztereotípiák azért fejlődnek, hogy megvédjék a self pozícióját és viselkedését. A második a csoportigazolás, ahol a sztereotípia a csoport egészének státuszát és viselkedését védi. A harmadik a rendszerigazolás, egy olyan pszichológiai folyamat, amely a személyes és a csoportérdekek ellenére is legitimálja az aktuális társadalmi berendezkedést.

A sztereotípia olyan kognitív struktúra, amely tartalmazza az észlelő ismereteit, elvárásait, hiedelmeit valamely emberi csoporttal kapcsolatban. „Az emberek a gondolatokat és vélekedéseket igen gyakran úgy állítják az őket körülvevő társas világ igazolásának szolgálatába, hogy olyan sztereotípiákat tartanak fenn a hátrányos helyzetű csoportok tagjairól, amelyek megmagyarázzák az egyenlőtlenségeket.”[9] A sztereotípiák fogalmának bevezetését a társadalomtudományokba WALTER LIPPMANN-nak (1922) tulajdonítják. Szerinte a sztereotípiák személyes szokásaink magjai lehetnek és védelmezői a társadalomban elfoglalt pozíciónknak, melyek viselkedésünket igazolják. Ez olyan rendszerekben fordul elő, ahol az emberek valamilyen szempontból különböznek egymástól. A rendszerigazolások során ezeket a különbségeket támasztják alá. A rendszerigazoló sztereotípiák legszélsőségesebb példája, amikor alacsony státuszú csoport tagjai a meglévő hierarchia igazolására saját magukról kedvezőtlen, míg másokról kedvező sztereotípiákat alkotnak. Ez a folyamat a külső csoportot előnyben részesítő vélekedésekhez és attitűdökhöz vezet. Az ilyen gondolatokat JOST szerint gyerekkorban addig tanítják, mígnem automatikusan kezdenek el működni, és a rendszerigazoló sztereotípiák végül észrevehetetlenek lesznek. A sztereotip tulajdonság ugyanis a státuszról és a betöltött szerepről kapott információ alapján jön létre. A sztereotípiák azért alakultak ki, hogy igazolják és számunkra is érthetővé tegyék a társadalmi és családi munkamegosztás egyenlőtlenségét. Nagy szerepe van ezáltal a status quo igazolásában, a jelenlegi rendszer fenntartásában. A társadalmi sztereotípiák olyan erős környezeti ingerek, amelyek nem szükségszerűen a tudatos szinten fejtik ki hatásukat. A sztereotípiákat nem kell feltétlenül társadalmilag elfogadni ahhoz, hogy befolyásoló szerepük legyen. A sztereotípiák tartalommal való megtöltése vagy aktiválása gerjesztőleg hat a későbbi megítélésre és viselkedésre, olyan esetekben is, ha ez nem tudatosodik a személyben. A sztereotípiák nemcsak arra szolgálnak, hogy bizonyos csoportok közötti kapcsolatokat megértsünk, hanem hogy alátámasszák a rendszer igazságosságát, jogosságát és elfogadhatóságát.

Másik fontos elem a hamis tudat. Ez teszi lehetővé olyan vélekedések fenntartását, amely ellenkezik az adott csoport érdekeivel és hozzájárul az egyén vagy a csoport előnytelen helyzetének konzerválásához. Az utóbbi években a termékeny elméleti elemzések és a feminista elméletek élesztették újjá a XIX. században megindult hamis tudat tanulmányozását. A feminista elméletek hívei arra keresik a választ, hogy miért olyan nehéz a szexuális és fizikai bántalmazás ellen fellépni, ezeket a bántalmazó kapcsolatokat megszüntetni és nem saját magunkat okolni ezekért a cselekedetekért. A hamis tudat legáltalánosabb szinten „olyan téves hiedelmek elfogadására utal, amelyek fenntartják saját elnyomottságunkat”.[10] A hamis tudatnak két, egymástól független kritériumnak kell megfelelnie az empirikus megfigyelések szerint. Az egyik az, hogy a hiedelemnek hamisnak kell lennie azáltal, hogy ellenkezik a tényekkel. A másik kritérium, hogy hamisan tükrözze az ember valós társadalmi érdekeit.

JOST és BANAJI a sztereotipizálás fogalmát a hamis tudat nézőpontjából közelítette meg. Az eredmények alátámasztották azt, hogy a kedvező és a hátrányos helyzetű csoportok olyan hiedelmeket vallanak magukról, melyekkel szerepüket és státuszukat igazolni tudják. Mivel ebben a folyamatban nemcsak a kognitív ökonómia, hanem a személyes, a csoportos és a társadalmi önigazolás is megnyilvánul, ezért a következőkben ezt a három igazolási módot szeretném kifejteni. Kiemelném a három igazolási mód vonatkozásában azt a különbséget, hogy a magas státuszú csoportok tagjai számára az önigazolás, csoportigazolás és a rendszerigazolás motivációja egymással összhangban áll, egymást kiegészíti; míg az alacsony státusú csoportok tagjainál a motivációk ellentmondásba kerül(het)nek egymással.

A személyes önigazolás legfontosabb célja a pozitív énkép fenntartása, mely társas összehasonlítással valósítható meg. Az önigazolás megközelítésénél LIPMANN (1922) a kognitív funkciót hangsúlyozta, az egyszerűsítést, a kategorizációt, valamint ezek motivációs hátterét. Véleménye szerint az emberek azért folyamodnak a sztereotípiákhoz, mert ezzel igazolják személyes státuszukat és másokkal szembeni viselkedésüket. KATZ és BRALY (1935: 182) szerint az előítéletek olyan racionalizációk, melyek fenntartják az egyén önbecsülését és alátámasztják egyéni érdekeit. ALLPORT (1958: 187) álláspontja szerint a sztereotípia legfőbb célja, hogy igazolja viselkedésünket egyéb szociális kategóriákkal és képviselőikkel kapcsolatban. FREUD nyomán azt feltételezték, hogy a sztereotípia-képzés „elhárító mechanizmusként” szolgál, amely folyamat során a belső konfliktusok társadalmi bűnbakokra vetülnek ki. Ezt a feltételezést sokan kritizálták, mert figyelmen kívül hagyja a társadalmi környezet befolyását az egyénre, és nem rendelkezik elégséges empirikus bizonyítékkal. Az önigazolás hipotézise azonban több szempontból is hiányos. Egyrészt nem tudja megmagyarázni a negatív önsztereotipizálást. Másrészt az emberek gyakran igazolást igénylő személyes viselkedésük vagy státuszuk hiányában is sztereotipizálnak. Harmadrészt nem veszi figyelembe a sztereotípiák konszenzuális jellegét.

A társas összehasonlítás, csoportigazolás elsősorban akkor jön létre, ha az adott dimenzióban nincs objektív mérce. Összehasonlítás tárgya lehet például a képesség vagy az attitűd. Fő funkciója a pozitív énkép támogatása és ebből fakadóan, ha az összehasonlítás kellemetlen, akkor megjelenhet ellenségeskedés is az összehasonlításba bevont személy(ek)kel szemben. A csoportigazolás megközelítésével kapcsolatban TAJFEL (1981) szerint a csoport érdekei és a szociális identitás viszonylatában kell vizsgálni a sztereotipizálást. A sztereotípiák a saját csoport által külső csoport ellen tervezett vagy elkövetett cselekedeteinek igazolására szolgálhatnak. Ilyenkor racionalizáló csoportközi funkciót látnak el, azt igazolva, ahogyan a saját csoport a külső csoporttal bánik. Ennek az a célja, hogy pozitívan megkülönböztessék saját csoportjukat más csoportoktól. A konfliktuselmélet foglalja magába azt az elképzelést, hogy a társadalmi csoportoknak versengeniük kell egymással, valamint azért alakítják ki sztereotípiáikat, hogy igazolják versengésüket. Ugyanis az emberek motiváltak arra, hogy a saját csoportra vonatkozó pozitív és a külső csoportra vonatkozó negatív sztereotípiáikat fenntartsák. Az embereknek lehetnek olyan csoportokról is sztereotípiáik, melyekkel ők személyesen soha, de csoportjuk más tagjai már találkoztak. TRIANDIS és munkatársai (TRIANDIS és munkatársai, 1967) megállapították, hogy azok a sztereotípiák, amelyek a nemzetiségekre vonatkoznak széles körben terjedtek el az egyes csoportokban, kultúrákban CONDOR (1990: 236-237). Az elmélettel kapcsolatban azzal a kritikával élt, hogy az elmélet alkotói nem foglalkoztak azzal a kérdéssel, hogy a különböző csoportok miért alakítanak ki ugyanolyan sztereotípiákat. Továbbá az elmélet kritikájaként került megfogalmazásra az is, amikor az egyén saját csoportjára vonatkoztat negatív sztereotípiákat, azaz hamis tudat képződik.

A rendszerigazolás olyan pszichológiai folyamatra vonatkozik, aminek a segítségével a fennálló társadalmi berendezkedés fennmarad a hátrányos helyzetű egyének és csoportok nyilvánvaló pszichológiai és anyagi sérelmének ellenére is. Az elméletnek legalapvetőbb feltevése az, hogy az emberek hajlamosak kognitív és ideológiai szinten támogatni a fennálló rendszert. Az alacsony státusú csoportok tagjai olyan mértékben fogadják el a társadalomban betöltött alsóbbrendű szerepüket, amennyire legitimnek érzik a rendszert.

A sztereotípiák is ilyen igazoló funkciót töltenek be. Az emberek bizonyos körülmények között igazolni akarják a status quot a saját vagy egy másik csoporttag érdekeinek igazolási vágya felett. Az emberek a társadalmi helyzetüknek megfelelő pozitív vagy negatív vonásokkal ruházzák fel magukat és másokat. A rendszerigazolás gyakran akkor is megtörténik, amikor tudják, hogy az elrendezés önkényes folyamat eredménye, és számukra negatív következményekkel jár. A rendszerigazolás olyan pszichológiai folyamatra utal, melyben elfogadunk, megmagyarázunk és igazolunk bizonyos fennálló feltételeket, körülményeket, legyenek azok szociális, politikai, gazdasági, szexuális vagy jogi jellegűek, egyszerűen azért, mert léteznek. EAGLY és munkatársai (EAGLY, 1987; EAGLY, STEFFEN, 1984, 1986; EAGLY, WOOD, 1982) szerint a sztereotípiák megjelenésének egyik lényeges oka az, hogy megmagyarázzák vagy igazolják a meglévő munkamegosztást. A nemi sztereotípiák többsége visszavezethető a társadalmi szerepek megosztására. ROSS és munkatársai (ROSS, 1977) szerint az emberek hajlamosak alábecsülni, hogy a hatalmi csoportok tulajdonságai milyen mértékben függnek a szociális kontrolltól. JOST állítása szerint a rendszerigazolás nem ad választ minden sztereotípia megjelenésére és fenntartására. A sztereotípiák többek között ideológiai funkciót látnak el. Azt igazolják, hogy egyes csoportok kizsákmányolnak más csoportokat. Megmagyarázzák egyes csoportok szegénységét vagy hatalomnélküliségét, mások sikerét úgy, hogy ezeket a különbségeket legitimnek, természetesnek láttatják.

A rendszerigazolás elmélete alapján megállapítható, hogy az emberek törekednek a fennálló rendszer, a status quo fenntartására, sőt ennek érdekében arra is, hogy megértsék egymást, és megteremtsenek egy közös valóságot (HARDIN, HIGGINS, 1996). Mindezt annak érdekében teszik, hogy létrehozzák, fenntartsák és szabályozzák kapcsolataikat, kielégítsék társasági igényeiket és egy stabil, kiszámítható környezetet alakítsanak ki maguknak.

Végezetül röviden kifejteném, hogy a társadalmi csoportok közötti egyenlőtlenségek miért és hogyan tarthatók fenn. Valamint azt, hogy a státusz ideológiák (JOST, BANAJI, 1994; MAJOR, 1994) miként magyarázzák az egyének és a csoportok között fennálló státusz különbségeket. „A státusz ideológia a társas magatartások, hiedelmek és értékek egy integrált és megosztott rendszere, ami leírja és megmagyarázza a társadalomban létező státusz különbségeket és azon szabályokat, valamint standardokat, melyek szükségesek az értékes emberré váláshoz és a társadalomban státusz megszerzéséhez.”[11] A státusz ideológiák leíró és tiltó jellegűek, a társadalmi szerkezet leírására szolgáló rendszerigazoló hiedelmek. A státusz ideológiák számos fontos pszichológiai funkciót töltenek be. Laikus teóriaként szolgálnak, ezzel elősegítve a mindennapi értelmezést. Irányelveket adnak arra, hogy az egyén státusza hogyan javítható. A státusz ideológiák a helyi szociokulturális környezet termékei, amelyekben az egyén létezik.

A különböző kultúrák más és más státusz ideológiával magyarázzák meg a társadalmi különbségeket. Ez az indiai társadalomban a kaszt-rendszer, míg a nyugati országokban, az Egyesült Államokban a meritokrácia. A meritokrácia individualista státusz ideológia, melynek lényege abban áll, hogy mindenkinek érdemei és teljesítményei határozzák meg a társadalomban betöltött helyét (KLUEGEL, SMITH, 1986; PLAUT, MARKUS, LACHMAN, 2002). A meritokrácia legfontosabb konzekvenciája, hogy státusz legitimáló hatása van. Ezáltal támogatja azokat nézeteket, amelyek fenntartják az egyenlőtlen társadalmi berendezkedést (JOST, HUNYADY, 2002; MAJOR, 1994). Az a meggyőződés, hogy az emberek azt kapják, amit megérdemelnek, felelőssé teszi az egyént a társadalomban elért pozíciójáért. A meritokrácia elfogadása a magasabb státuszú csoportok tagjai számára fokozottabb jogosultság tudattal párosul (MAJOR, 1994; O’BRIE, MAJOR, 2009). Minél többen fogadják el a meritokráciával kapcsolatos attitűdöket, annál inkább lekicsinylik az alacsony státuszú csoportok tagjait, akik gyakran a diszkriminációt okolják saját maguk helyett (KAISER, DYRENFORTH, HAGIWARA, 2006). Három magyarázat létezik arra, hogy az alacsony státuszú társadalmi csoportok miért fogadják el azokat a meggyőződéseket, melyek a státusz ideológiát igazolják. Az első magyarázat, hogy az emberek természetes módon hajlanak arra, hogy elfogadják azt, ami van, mert annak úgy is kell lennie (HEIDER, 1958). A második, hogy a magas státuszú társadalmi csoportoknak anyagi érdeke fűződik a status quo fenntartásához. A harmadik magyarázat, hogy az emberek motiváltak abban, hogy elhiggyék a világ, amelyben élnek igazságos hely. JOST (JOST, BANAJI, 1994; JOST, HUNYADY, 2002; LERNER, 1980) szerint az embereknek alapvető szükséglete, hogy a létező társadalmi berendezkedést legitimnek lássák. A társadalmilag alulértékelt csoportok tagjai számára fogódzót jelent az a meggyőződés, hogy a státusz egyenlőtlenségek a diszkriminációnak tudhatók be, ezáltal csökkentik az igazságtalanság okozta fájdalomérzetet.

2.2.4 - Empirikus kutatások

Az Ifjúság 2008 kutatás[12] és a TÁRKI Európai Társadalmi Jelentés 2009[13] empirikus vizsgálati adatokkal mérte fel a mai magyar társadalom rendszerigazoló és rendszerkritikus nézeteit. A következőkben a két vizsgálati jelentés ezzel kapcsolatos egyes megállapításait kívánom röviden ismertetni.

2.2.4.1 - Ifjúság 2008 Gyorsjelentés egyes részletei

A fiatalok legkedvezőtlenebbnek nem az emberek életszínvonalának alakulását minősítik, hanem az ország gazdasági helyzetét. 2004-hez képest drámai a változás iránya és mértéke. A 2008 októbere folyamán kitörő pénzügyi, majd gazdasági válság hatásai nagyon hamar érzékelhetővé váltak az életvilág színterén, valamint a fiatalok gondolkodásmódjában. A társadalmi közérzetet a fiataloknál is befolyásolja a pártpolitikai hovatartozás. A jobboldali ellenzéki pártok szavazói sokkal negatívabban gondolkodnak, mint a kérdőív felvételekor kormányzati helyzetben lévő baloldali párt hívei.

A politikai szocializációs vizsgálatok hagyományosan elemzik a társadalom demokráciához és diktatúrához való viszonyát. A fiatalok 14%-a szerint bizonyos körülmények között egy diktatúra jobb, mint egy demokrácia. Míg egyharmaduk számára gyakorlatilag lényegtelen, hogy demokratikus vagy diktatórikus körülmények között él-e. 14%-uk nem tudja eldönteni, hogy melyik a megfelelőbb.[14] A rendszerszkeptikus válaszok elsősorban az alacsonyabb iskolázottságú szülők gyermekeinél, a községben lakóknál és a legfeljebb szakiskolát végzetteknél mutathatók ki. Az iskolázottabb szülők gyermekei, a diplomások és a fővárosban élők válaszai szélsőségesebbek. A jelenlegi rendszert jobbnak tartók 55%-a szerint a demokrácia minden más politikai rendszernél jobb. Akik viszont szimpatizálnak az előző rendszerrel, jobban megosztottak válaszaikat illetően. A fiatalok döntő többsége körülbelül háromnegyede érzi úgy, hogy a politikusokat nem igazán érdekli a fiatalok véleménye. Úgy ítélik meg, hogy az országos politikusok még a helyi politikusoknál is kevésbé figyelnek az ifjúság álláspontjára. Úgy vélekednek, hogy nincs beleszólásuk a közügyekbe, különösen az országos ügyekbe. Minél magasabb iskolai végzettségű a megkérdezett, annál inkább gondolja úgy, hogy van beleszólása a közügyekbe[15], míg 57%-uk szokott tájékozódni a közügyekben.[16]

A fiatalok politikai érdeklődésének alacsony intenzitása mellett rögzíthető a politikai és egyes civil intézmények iránt megnyilvánuló bizalmatlanság. Az Országgyűlésnek és a pártoknak a legnegatívabb a bizalmi indexe. Az adatokból jól látszik, hogy négy intézménynek negatív és hatnak pozitív a megítélése. A kormányzat megítélése romlott a leginkább, de nem javult az egyházak és az Országgyűlés bizalmi indexe sem. A 2008-ban kitört pénzügyi válság következtében a bankokhoz és a biztosítókhoz való negatív hozzáállás következett be. 2004-ben pozitív megítélés alá estek a bíróságok és a rendőrség, ez ma már negatív irányba mozdult el. Kedvező megítélés alá esnek az Alkotmánybíróság és a polgármesterek. A köztársasági elnök bizalmi indexe csak kicsivel marad el a polgármesterekétől.[17]

Az Ifjúság 2008 kutatásban 10 szempont alapján mérték fel, hogy a fiatalok melyik rendszert (a jelenlegi és az előző úgynevezett Kádár-rendszert) illetve korszakot tartották inkább jónak. Ennek megítélésében nagy jelentősége van annak, hogy a 15-29 éves korosztály túlnyomó többségének nincs, vagy alig van személyes élménye a pártállami időszakkal kapcsolatban. Ezért ez a kérdés nemcsak a fiatalok, hanem a szülői generáció, és ezáltal az egész társadalom véleményét tükrözi e két rendszerről. A kutatás során 15-20% között mozgott a bizonytalanok aránya, akik elsősorban a legfiatalabbak közül kerültek ki. Szüleik alacsonyan iskolázottak és közéleti, politikai kérdésekben nehezen tájékozódnak. A magyar fiataloknak 51%-a véli úgy, hogy a mai rendszer jobb az előzőnél. A megélhetéssel és a létbiztonsággal kapcsolatos kérdésekben egyértelmű a korábbi rendszer primátusa, ellenben az élethelyzettel kapcsolatos kérdésekben a mostani rendszerrel szimpatizálnak. A létező szocializmus többszörös kompromisszumokra épülő, viszonylagos szociális biztonságot nyújtó karaktere maradt meg a társadalom kollektív emlékezetében[18].

2.2.4.2 - Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009 egyes megállapításai

Egy rendszer elfogadását vagy kritikáját jól jelzi, hogy a társadalom tagjai miként bíznak meg másokban és a közintézményekben. Egy rendszer legkézzelfoghatóbb kritikája a rendszer iránti bizalom hiánya.

A közbizalom állapota szempontjából megállapítható, hogy pontosan azokkal a foglalkozásokkal szemben drámaian alacsony az átlagember bizalma, amelyekben pedig nagyon fontos lenne bíznunk. Ilyenek például: parlamenti képviselők, bankárok, újságírók. A társadalom normális működése szempontjából fontos, hogy az állampolgárok mennyire bíznak a társadalom intézményeinek működésében. Az EU megbízásából 2004 tavaszán készített vizsgálat (European Commission 2004) adatai szerint az intézményekbe vetett bizalom Magyarországon általában alacsonyabb, mint Nyugat-Európában. Különösen alacsony a sajtóba és a szakszervezetekbe vetett bizalom. Azonban az igazságszolgáltatás és az EU intézményrendszere iránti bizalom szintje magasabb, mint máshol. A Tárki 2009 vizsgálata szerint azon a 10 fokú skálán, ahol a skála közepe az 5-ös, egyedül az MTA lépi át 6,2%-os bizalomindexével a középértéket, míg a többi intézmény iránti bizalom értéke mind kisebb a középértéknél. A megkérdezettek legkevésbé a politikai szereplők iránt vannak bizalommal (bizalmi index: 2-3 pont). A sajtóval, a szakszervezetekkel és a jogrendszerrel szemben a bizalomindex 3,5-4 pont. Az Állami Számvevőszék, a rendőrség vagy a Magyar Nemzeti Bank iránt az általános bizalmatlanság viszonylag kisebb. Ez a fajta bizalmatlanság időben nem állandó, az elmúlt évtizedben jól érzékelhetően romlott az intézmények iránti bizalom.[19]

A magyar emberek negyede vallja azt, hogy a legtöbb emberben meg lehet bízni, míg háromnegyede szerint az ember sohasem lehet elég óvatos. A bizalmi szint Európán belül általában Skandináviában a legmagasabb, a posztszocialista országokban általában ez jóval alacsonyabb. Megállapítható, hogy a magyar lakosság általános bizalmi szintje alacsonyabb, mint Nyugat-Európában. Hasonló a helyzet az intézményi bizalom indexét illetően is[20]. Figyelemreméltó, hogy más emberek iránt még leginkább a magyarok vannak bizalommal a volt szocialista országok közül. Ugyanakkor az intézményi bizalom tekintetében az egész kontinensre vetítve, a volt keleti-blokk országainak sorában is sereghajtók vagyunk. A Gazdasági kultúra 2009 vizsgálat szerint a bizalom rádiusza szűk: 10-ből 7 magyar bízik meg szomszédjainak, távolabbi ismerőseinek és munkatársainak többségében. A magyarok 56%-a bizalmatlan. Megállapítható, hogy a bizalmatlanság szintjét erőteljesen befolyásolja a megkérdezettek társadalmi-gazdasági helyzete. A magasabb iskolázottságúak jobban (54%), az alacsonyabb iskolázottságúak kevésbé bíznak meg másokban (38%). Az anyagi-vagyoni jólét szintjének emelkedésével is nő a másokban bízók aránya. Az idegenekkel kapcsolatos bizalom függ attól, hogy milyen ismereteink vannak az adott egyénekről és társadalmi csoportokról. A megkérdezettek minden második embertársukat tartják megbízhatónak[21] [22]. A vizsgálat szerint jobban bízunk az idősebbekben, mint a fiatalokban. Jóval bizalmatlanabbak vagyunk a gazdagokkal, mint a szegényekkel szemben, az ateistákkal, mint a hívő emberekkel szemben, és nem bízunk jobban az iskolázottabbakban sem az iskolázatlanokhoz képest. A felsőfokú végzettségűek általában jobban bíznak másokban. A bizalomhiány lehet annak oka és következménye, hogy nagyon alacsony nálunk a társadalmi kapcsolattartás szintje. Más országokkal összevetve keveset járunk össze a szomszédjainkkal, barátainkkal, nagyon kicsi a hajlandóságunk arra, hogy másoknak segítsünk, és alacsony a civil aktivitás szintje is.

A közintézmények iránti alacsony bizalmi szint összefügg azzal a képpel, ami az adott intézmények működésének tisztaságáról vagy korrupciós fertőzöttségéről kialakult bennünk. A kutatásban szereplő valamennyi intézményt korruptnak tartja a lakosság. Az adott intézmény korrupciójának mértékét ötfokú skálán mérték, ahol az 1-es érték az egyáltalán nem korrupt, és az 5-ös érték a nagyon korrupt megfelelője. A korrupciós index értékei átlagosan 3 és 4 pont között változnak. Legrosszabb értékelést, azaz 4,1-4,2 pontot az üzleti élet és a politikai pártok kaptak. Hasonló megítélés alá esik a parlament, a központi kormányzat és a média (3,6-3,8). A helyi önkormányzatok, az egészségügy, a rendőrség és a bíróságok 3,1-3,2 pontot kaptak. A korrupcióval kapcsolatban szerepelt még egy kérdés a felmérésben, melynek során a megkérdezetteknek ki kellett emelniük azokat a területeket, amelyek szerintük leginkább érintettek a korrupció által. Első helyen 36%-uk a politikai pártokat emelte ki, ezt követte 8%-kal a parlament, 6%-kal a kormányzat. Ez együttesen a lakosság felét teszi ki, a másik felének 30%-a az üzleti életet jelölte meg. A többi válasz megoszlott a rendőrség, az egészségügy, a helyi önkormányzatok, a média és a bíróságok között.[23]

A felnőtt lakosság 72%-a teljesen egyetért azzal a véleménnyel, hogy ma Magyarországon túl nagyok az emberek jövedelmei közötti különbségek. A lakosság 64%-a nem ért egyet azzal, hogy a nagy jövedelmi egyenlőtlenségek szükségesek a gazdaság fejlődéséhez. A mai magyar jövedelemkülönbségeket túl nagynak tartók aránya emelkedik az életkor növekedésével (35 év alattiak 67%-a, míg a 65 év felettiek 79%-a vélekedik így), csökken az iskolázottsági szint emelkedésével (általános iskolát végzettek 76%-a, diplomások 59%-a vélekedik így). A jóléti-vagyoni helyzetük alapján a jobb helyzetűek körében alacsonyabb és csökken azok körében, akik a tíz év múlva várható jövedelmi-életszínvonalbeli kilátásaik alapján stabil helyzetűek vagy felfelé mobilak.[24] A kutatás eredményei azt mutatják, hogy a jövedelemegyenlőségi törekvés támogatottsága visszaesik, ha meg kell fizetni érte, azaz ha a válaszadókat figyelmeztetik arra, hogy a nagyobb egyenlőség ára az egyéni teljesítmény visszafogása lehet. A válaszadók általában akkor támogatják az újraelosztást, ha a potenciális nyertesek között lehetnek (ilyenek az alacsony jövedelműek, az állástalanok). A nemek vonatkozásában megállapítható, hogy a nők nagyobb arányban támogatják az egyenlőtlenségek mérséklését.

Fejezet  3

A bűnelkövetés okai és a büntetés céljai

2.3.1 - A bűnözés okainak csoportosítása

A bűnözés okaira vonatkozó elméletek több évszázados és igen változatos elméleti tablóját több szempontból lehet tudományosan megközelíteni. A Joghallgatók a jogról[1] című kötetben az ezzel kapcsolatos elméleteket részletesen tárgyaltam, így most csak néhány rövid megállapítást szeretnék tenni e témakörben.

A legtöbb tudományos elmélet korábban a bűnözést egy okra kívánta visszavezetni, azaz monokauzális teóriának tekinthető. Később azonban felismerték, hogy az emberi viselkedés és ennek körében a bűnelkövetés nem vezethető vissza egyetlen okra, erre tekintettel hozták létre az úgynevezett soktényezős (több faktoros) elméleteket. A tudományos elméletek sokáig a bűnözés okát kívánták meghatározni, nem differenciálva a különböző bűncselekmény és elkövető típusok között. Ténylegesen azonban csak egyes bűncselekmény típusok vagy bűnelkövetői csoportok kapcsán lehet megnevezni és kimutatni a bűnözés okait.

A bűnözés okságára vonatkozó elméletek két csoportra oszthatók:

a) a kriminálbiológiai és kriminálpszichológiai magyarázatok: a bűnelkövetést az egyén testi, lelki sajátosságaiból, személyiségéből kiindulva értelmezik;

b) a szociológiai elméletek: a bűnözést társadalmi jelenségekre, illetve környezeti tényezőkre vezetik vissza.

2.3.2 - A büntetés céljai

A büntetés céljára vonatkozó gondolkodás fejlődése során alapvetően két célkitűzés áll szemben egymással: a megtorlás és a megelőzés (NAGY, 2008: 258). Abszolút, relatív, illetve egyesítő teóriák között teszünk megkülönböztetést, aszerint, hogy a büntetés céljaként csak a megtorlást, csak a megelőzést vagy ezek kombinációját tartják. A büntetési célokból egyébként nem vezethető le a szankcionálás szigora, hiszen lehet rendkívül szigorú büntetést alkalmazni hasznossági alapon, míg humánusan büntetni a megtorlási elv alapján (HORVÁTH, 1981: 105).

2.3.2.1 - Az abszolút (igazságossági) büntetési elméletek

Az abszolút büntetési elméletek értelmében a büntetés jogalapja és célja az igazságos megtorlás, azaz a bűnös jogtalan tettének igazságos kiegyenlítése a büntetésben rejlő rossz okozásával. Ezen elmélet szerint azért büntetünk, mert valaki bűncselekményt követett el („punitur, quia peccatum est”) (GYÖRGYI, 1984: 178). A büntetés ezen felül viszont semmilyen további célt nem szolgál, hanem önmagában hordja a célját („poena absoluta ab effectu”). A büntetés mértékét az arisztotelészi, ún. osztó-igazság elve határozza meg, vagyis minden bűnelkövető egyenlően, személyi sajátosságaitól függetlenül, csak az elkövetett cselekménye súlyára, illetve bűnössége fokára figyelemmel (proporcionálisan) büntetendő.

Az abszolút büntetési elmélet első képviselője PÜTHAGORASZ, aki az arányosságot számtani egyenlőségre alapította, ami lényegében a talio („szemet szemért, fogat fogért, életet életért elve”) igazolását jelentette. Az arányosságnak azonban már az ókori görögöknél (mégpedig Arisztotelésznél) ismeretes egy fejlettebb felfogása. Szerinte a büntetés mértékét az egyenlőség helyett az arányosságnak kell meghatároznia. A tiszta talio ellenkezik az igazságossággal, a bűnösnek többet kell elszenvednie, mint amit elkövetett. A későbbi elméletek szerint pedig az igazság nem is mindig követel meg arányos megtorlást, hiszen azzal a kegyelem, illetve a büntetés mellőzése is összeegyeztethető (HORVÁTH, 1981: 91-93). A teória egyik legnagyobb hatású képviselője KANT, aki szerint a „büntetés … sohasem lehet pusztán eszköz a bűnöző vagy a polgári társadalom javainak előmozdítására, hanem mindenkor csak azért kell a bűnözővel szemben kiszabni, mert bűncselekményt követett el”. Felfogásában a céllal nem rendelkező (hiszen az „ember önmagában cél"), tiszta (ilyen értelemben „metafizikus") megtorló büntetés védhet meg attól, hogy az embereket emberi méltósággal ellentétesen kezeljék a büntetőjogban. (NAGY, 2008: 259) Ha tehát „a polgári társadalom valamennyi tagja felbontja is az egymással kötött megegyezést (például egy szigetlakó nép elhatározza, hogy tagjai különválnak, s az egész világban szétszóródnak), a börtönben található utolsó gyilkost előzőleg akkor is ki kell végezni, hogy mindenki visszakapja azt, amire tettei érdemesítik” (KANT, 1991: 440).

2.3.2.2 - A relatív (hasznossági) büntetési elméletek

A relatív büntetési elméletek szerint a büntetés célja általában a büntetés hasznosságában, azaz újabb bűncselekmények megelőzésében van. Az elmélet szerint azért kell büntetni, hogy ne kövessenek el bűncselekményt („punitur, ne peccetur”) (GYÖRGYI, 1984: 178). A büntetés tehát nem öncél, hanem prevenciós eszköz („poena relata ad effectum"), ami befolyásolja mértékének meghatározását is.

A relatív büntetési elméletek hagyománya szintén a görög filozófiába nyúlik vissza. Alapgondolatát már a szofista Prótagorasz megfogalmazta. Sokat idézett (és plagizált) megállapítása szerint „aki ésszerűen jár el, nem abból a szempontból és nem amiatt bünteti meg a gonosztevőt, mert az jogtalanságot követett el - ha ezért büntetne az ember, csupán esztelen, állati bosszú hajtaná. Aki azonban tervszerűen akar eljárni a büntetés kérdésében, az nem a már elkövetett bűntettet akarja megtorolni - hiszen azt már nem teheti meg nem történtté -, hanem a jövő szempontjából büntet: hogy a tettes ne essen újra bűnbe, és általában mindenki, aki csak tanúja volt megbüntetésének, visszariadjon a gaztettől". (HORVÁTH, 1981: 20) BECCARIA szerint a büntetés célja nem lehet pusztán egy elvont eszme (az „igazság”) szolgálata. A büntetés célja „megakadályozni, hogy a bűnös újabb károkat okozzon polgártársainak és másokat visszatartani attól, hogy hasonló károkat okozzanak” (BECCARIA, 1967: 68). Követőjének, BENTHAMNAK utilitarista elmélete szerint a büntetés célja, hogy ellenőrizze a bűntettes, vagy mások cselekvését. Az előbbinek az akaratára hat: vagy megjavítja, vagy megfosztja őt a további elkövetés lehetőségétől. A társadalom többi tagja vonatkozásában pedig lényegében az elrettentés érvényesül. Elismeri, hogy a sértettnek nyújtandó elégtétel a büntetés mellékes, nem önmagában álló célja lehet. (HORVÁTH, 1981: 68)

A relatív teórián belül az egyik irányzat az általános megelőzés (generális prevenció), amely szerint a büntetés célja annak megelőzése, hogy bárki más bűncselekményt kövessen el. Ennek negatív vetülete a potenciális normasértőknek a büntetéssel való fenyegetése elrettentési céllal, amelynek egyik legnagyobb hatású kifejtése ANSELM FEUERBACH ún. pszichológiai kényszerelmélete. Ennek alapja az a feltételezés, hogy minden törvénysértés lélektani oka az ember érzéki vágyán alapul, amelynek kielégítéséért követi el a bűncselekményt. Ezt a vágy-indítékot viszont megszünteti, ha a bűntettes tudja, hogy a bűncselekmény elkövetését olyan hátrány követi, amely jelentősen nagyobb annál a rossznál, mint amit a bűncselekmény el nem követése miatt érzett kielégítetlenség jelent (HORVÁTH, 1981: 70-71). Ugyan BECCARIA sokat idézett megállapítsa szerint „a bűnözések legerősebb fékje nem a büntetések kegyetlensége, hanem azok elmaradhatatlansága" (NAGY, 2008: 261), de az elrettentés elérésében a kilátásba helyezett büntetés súlya is fontos lehet. Az általános megelőzés pozitív vetülete a morális gátlások, a jogkövető magatartás, a társadalmi integráció, illetve a „joghűség” erősítése.

A relatív teórián belül a másik irányzat az egyéni megelőzés (speciális prevenció), amely szerint a büntetés célja annak megelőzése, hogy az elkövető bűncselekményt kövessen el. Ennek három alapvető útja, hogy az alkalmi bűntettest elrettenti, a javíthatót megjavítja, a javíthatatlant pedig ártalmatlanná teszi (pl. FRANZ VON LISZT). Az ártalmatlanná tétel kétféleképp történhet: az elkövető elszigetelésével, illetve fizikai megsemmisítésével (NAGY, 2008: 260, 266).

2.3.2.3 - Az egyesítő elméletek

Az egyesítő elméletek lényegében az abszolút és relatív elméletek egyoldalúságára reagálva azon a bölcsességen alapulnak, hogy a büntetésnek nem szabad egyetlen célt kitűzni. Másik érdekes elméleti magyarázatuk az, hogy ahogy nincs egyetlen bűnözési magyarázat, úgy nem szólhatunk egyetlen büntetési célról sem (HORVÁTH, 1981: 134).

A közvetítő elméletek körébe sorolhatók azok a büntetési elméletek, amelyeknek követői az igazságos büntetés esetén is lehetőséget látnak bizonyos relatív büntetési célok (hasznosság) érvényesülésére is. Ezen belül az egyik megközelítés (WIRTH, 1841: 319-325, ARMSTRONG, 1971: 35) szerint a hasznosság (elrettentés vagy megjavítás) célkitűzése csak a megtorlás határán belül érvényesülhet. Ahol pl. a megtor1ás több bajt okozna, mint amennyi hasznot hajt, ott azt félre kell tenni (BELING, 1908: 135). A másik felfogás (BERNER, 1857: 29-34) szerint az igazságosság büntetési mértéke nem abszolút módon meghatározott. Így a büntetés kiszabásánál a javítási és elrettentési célzatnak a büntetési tételben jelentékeny tere nyílik. HALL szerint pedig az arányos büntetést az elkövető személyiségi vonásai nemcsak enyhíthetik, hanem akár súlyosbíthatják is (HALL, 1972: 53; HORVÁTH, 1981: 60-65).

Az irodalomban széles körben elismert, hogy az egyes célkitűzések ellentmondásba kerülhetnek. Ekkor szokás a büntetési célok antinómiájáról szólni (NAGY, 2008: 267). A büntetéskiszabás során is ellentétes lehet elsősorban a megtorlás, illetve a hasznosság figyelembe vétele. A megtor1ás ott is szükséges lehet, ahol a megelőzés nem, míg megelőzés ott, ahol nem lehet szó megtorlásról (BELING, 1908: 135). Ellentétbe kerülhet akár a generális és speciális prevenció is, hiszen egyrészről a társadalom tagjainak befolyásolása, másrészről pedig az egyes bűnelkövetőre gyakorlandó ráhatás adott esetben különböző feltételeket igényel(het). Ilyenkor HIPPEL szerint a büntetési célok rangsora dönt. (HIPPEL, 1907: 266) Találó azon jogirodalmi megállapítás, hogy a büntetési célok konfliktusát el kell fogadni, mivel a büntetőjog csak így reagálhat a sokféle elkövetőre és bűncselekményre (HORVÁTH, 1981: 93-94, 136).

A dialektikus egyesítő elmélet (ROXIN, 1966: 378) a különböző büntetési célok ellentétét hangsúlyozva megkísérli ezeket szintézisbe hozni. A cél szempontjából a büntetéssel fenyegetés szakaszában a büntető-rendelkezések generálpreventív jellegűek. A büntetés kiszabása preventív elemet is tartalmaz, de mindenekelőtt a jogrend megőrzése a cél. A büntetés végrehajtásának pedig a speciális prevencióra kell koncentrálnia (NAGY, 2008: 263-264).

2.3.3 - A bűnözés okainak megállapítása egy empirikus kutatás keretében

2007-ben egy 100 fős mintából álló kutatás keretében egyetemista és főiskolás hallgatókat kérdeztem meg a bűnözés okaival kapcsolatban (KELEMEN, 2008: 84-87).

Az eredmények az alábbi listát adták. A bűnözési okok a mindennapi szóhasználatnak megfelelően lettek megfogalmazva.

A 12 rangsorolandó bűnözési ok a következő lett:

1. nehéz gyermekkor, korai családi problémák,

2. mentális (pszichés) betegségek, személyiségzavarok,

3. szegénység, megélhetési nehézségek,

4. bosszú, féltékenység, hirtelen felindultság,

5. nevelési-szocializációs problémák,

6. agresszivitás, erőszakos természet,

7. nyereségvágy, a gyors meggazdagodás vágya,

8. alkohol- vagy drogfüggőség, egyéb szenvedélyek,

9. társadalmi stabilitás hiánya, egyenlőtlenségek,

10. gondatlanság, felelőtlenség, érdektelenség,

11. csoportbeli társak negatív befolyása,

12. tömegkommunikáció, az erőszak gyakori bemutatása a médiában.

Ezen felsorolt okok egybecsengtek a bűnözés és bűnözői magatartás kortárs elméleteivel. Ezen elméletek két nagy csoportra bontják a fent említett magatartási formák okait:

- kriminálbiológiai és kriminálpszichológiai okok,

- szociológiai okok.

A biológiai okok lehetnek az XYY szindróma (BRENNAN, MEDNICK, idézi KELEMEN, 2009: 18). Az ikervizsgálatok és az örökbefogadások vizsgálatai is hoztak ezt alátámasztó adatokat (CHRISTIANSEN, MEDNICK, idézi KELEMEN, 2009: 18). Valamint az IQ és a bűnözés összefüggései is bizonyos szempontból erősítik ezt az elképzelést (HIRSCHI, HINDELANG, idézi KELEMEN, 2009: 211).

A pszichológiai elméletek szerint a bűnözés okai lehetnek pl. a kóros elmeállapot, az antiszociális személyiség, az „abnormális” gondolkodási minták (S. YOCHELSON és S. SAMENOW, idézi KELEMEN, 2009: 211), a bűnözők közös személyiségjegyei (W.S. LAUFER, idézi KELEMEN, 2009: 211).

Legkiterjedtebbnek a szociológiai elméleteket tekinthetjük, ahol széleskörű szociológiai vizsgálatok alapján határozták meg a bűnözés kiváltó okait (KELEMEN, 2009: 24-35). Ezek között, a teljesség igénye nélkül megtalálható a már említett társadalmi egyenlőtlenségek mint okok. Továbbá olyan teóriák szolgáltattak ide vonatkozó, releváns adatokat, mint az ismétlődő viktimizáció elmélete (FARRELL, idézi KELEMEN, 2009: 211), az egyéni és társadalmi kontrollrendszer elmélete (REISS, idézi KELEMEN, 2009: 33), a társadalmi kötelékek elmélete (HIRSCHI, idézi KELEMEN, 2009: 33; RÁCZ, 1989).

A 250 egyetemista körében 2007-ben lefolytatott kutatás ezen elővizsgálatot követte, amelyben az így megállapított bűnözési okok rangsorolását kértem a válaszadóktól (KELEMEN, 2009: 170). A mostani kutatásban ugyancsak ezen okok rangsorolása történt az országosan reprezentatív és a jogász minta által[2].

A bűnözési okok szövegrészletekből történő kiemelése és az SPSS elemzési módszerrel történő előfordulások és azonosságok kiszűrése ténylegesen tartalomelemzésnek tekinthető. A tartalomelemzésnek, mint kvalitatív kutatási módszernek széles körű szakirodalmi háttere van.

Fejezet  4

Sértett-áldozat

A kutatás vizsgálta a válaszadók tényleges áldozattá válását, attól való félelmét[1]. Erre tekintettel a következőkben vázlatosan áttekintem a sértett[2] szerepét a büntetőjog és bűnügyi tudományok területén. Továbbá bemutatom néhány olyan újabb hazai empirikus kutatás eredményét, amelyek a tényleges sértetté válással és a bűnözés visszatükröződésével, azaz annak ismeretével és az attól való félelemmel kapcsolatosan vallott véleményekkel foglalkoztak.

2.4.1 - A bűncselekmény sértettje – történeti visszatekintés

Történetileg a sértett szerepe a tágabb értelemben vett büntetőjogban folyamatosan változott.

A korai időszakban a konfliktusok megoldása, a sérelmek megtorlása az egyénre hárult, aminek legfontosabb módja a magánharc, illetve a bosszú volt (IRK, 1928: 20; KISS, 1997: 12). A büntetőhatalmat a sértett vagy családja, nemzetsége, törzse érvényesítette, aki(k)nek ez nemcsak joga, hanem egyben kötelessége is volt (KÁDÁR, KÁLMÁN, 1966: 40, 41; GÖRGÉNYI, 1993: 233).

A későbbi fejlődés vezérgondolata a bosszú mérséklésének szükségessége volt (FINKEY, 1902: 34). Ennek érdekében a központi hatalom ellenőrzést gyakorolt a bosszú jogossága felett. A bosszú terjedelmét a talio elve alapján korlátozták. Megjelent lehetőségként a kompenzáció, azaz a bosszúról való lemondás kártalanítás fejében. Ezt követően elsőként a gondatlan bűncselekményeknél, majd az egyéneket sértő minden deliktumnál kötelezővé tették a kompenzáció elfogadását. A sértettnek tehát tilos elégtételt vennie. A kompenzáció összegén pedig az állam már osztozik a sértettel, így annak egy része a bosszúról való lemondásért a sértettnek jár, de másik részét az állam (az uralkodó) kapja meg (KÁDÁR, KÁLMÁN, 1966: 42, 46).

A folyamat betetőzéseként az állam nemcsak a magánbosszút, hanem a kompenzációt is megtiltja, a büntetőigényt monopolizálja, amely ezzel már nem a sértett magánügye, hanem közügy (KIRÁLY, 1988: 730, 732). Az egyéneket sértő cselekmények is a közrend elleni támadássá váltak, arra való tekintettel, hogy az állam és az uralkodó kötelessége volt a közbéke fenntartása. A büntetőjogi felelősség alapja tehát már a közösség érdeksérelme (BÁRD, 1984: 21). Az egyéneket sértő cselekmények is osztották tehát azon cselekmények sorsát, amelyek eleve nem meghatározott személyeket, hanem az egész társadalmat sértették. A büntetőjogi szankciónak már nem célja a sértett kompenzációja, így a kompenzáció lassanként átalakul vagyonelkobzássá, mégpedig azzal az indokolással, hogy a hűbéresen ejtet sérelem valójában kizárólag a hűbérúr sérelme (FINKEY, 1902: 40). A magán-igazságszolgáltatás korszakának elemei a későbbiekben is fennmaradtak. Ilyen például a sértett vádlói joga, vagy az, hogy a sértett és rokonai jogosultak az ítélet végrehajtására (KÁDÁR, KÁLMÁN: 1966: 43, 45).

A fenti fejlődés jól szemléltethető a római jog történetével (FÖLDI, HAMZA, 1996), amelyben megkülönböztették a magánvétséget (delictum, pl. lopás) és a közbűntényt (crimen, pl. hazaárulás, későbbiekben a gyilkosság) (KÁDÁR, KÁLMÁN, 1966: 50). A két kategória alapvető különbsége, hogy a magánvétségek miatti keresetre csak a sértett volt jogosult, és őt illette a kár többszörösére rúgó bírság. Ezzel szemben a közbűntények miatt az eljárás közvádra indult, a pénzbírság (vagy a későbbiekben gyakori vagyonelkobzás) az államot illette (WIENER, LIGETI, 2003: 13). A császárkorban megjelenik az ún. crimina extraordinaria intézménye, amelynek keretében elsősorban bizonyos addig magánvétségeket képező cselekmények egyes esetei (pl. betörés vagy zsebtolvajlás) közvádra üldözendőként súlyosabb megítélés alá estek (FINKEY, 1902: 36, 37).

2.4.2 - Tudományos ismeretek

A bűnügyi tudományok csaknem mindegyike – elsősorban tématerületüknek megfelelő módon és mértékben – korábban is foglalkozott a bűncselekmények áldozataival. Míg a XVIII. században a bűncselekmény, a XIX. században a bűnelkövető, addig a XX. században a sértett személye állt az érdeklődés középpontjában (FEHÉR, 1997: 3). Bár a témába vágó tudományos munkák már a XIX. század végén is előfordultak (GÖRGÉNYI, 1993: 233, 234), a bűncselekmény áldozatainak tudományos igényű tanulmányozása, a viktimológia, azaz az áldozattan megjelenése a II. világháború utáni időszakra tehető.

A viktimológiai gondolkodás előretörésének mozgatórugói: a szolgáltató állam kibontakozása, az emberi jogok és emberi méltóság fokozottabb védelme, de az a felismerés is, hogy a sértettek feljelentési hajlandósága komolyan befolyásolja az igazságszolgáltatás működését (GYÖRE, 2001: 27).

A viktimológia foglalkozik:

- az áldozat szerepével a bűncselekmény létrejövetelében, beleértve az elkövetőhöz fűződő kapcsolatát, ennek alapján pedig a sértetté válás megelőzésével (FEHÉR, 1992: 3);

- az áldozat és az elkövető általi jóvátétel helyzetével az anyagi büntetőjog tekintetében, különösen a szankcionálás, illetve annak elmaradása körében (GÖRGÉNYI, 2006: 235);

- a sértett jogi helyzetével a büntetőeljárásában;

- az áldozatnak nyújtott társadalmi segítséggel, valamint az elkövetői jóvátétel hiányában biztosított állami kártalanítással (GÖRGÉNYI, 2006: 276, 277).

2.4.3 - Hazai kriminálstatisztikai adatok és empirikus kutatások

A statisztikai adatok és az empirikus kutatások ismertetésénél – mivel nem jogi elemzést végzek – a sértett és az áldozat kifejezéseket az e részben feldolgozott forrásokhoz hasonlóan egymás szinonimájaként használom.

2.4.3.1 - Kriminálstatisztikai adatok

Az Egységes Nyomozóhatósági és Ügyészségi Bűnügyi Statisztika adatai szerint 2005-2009 között a természetes személy sértettek száma kb. 214 és 230 ezer között alakult. A szervezetek sérelmére elkövetett vagyon elleni bűncselekmények száma pedig 65 és 76 ezer között mozgott[3]. Az életkori megoszlást tekintve a sértetté válásnak leginkább a fiatalabb felnőtt népesség van kitéve, míg – a közvélekedéssel szemben – a 60 év felettiek kriminális veszélyeztetettsége 30%-kal alacsonyabb a teljes népességénél[4]. Fiatalkorúak sérelmére egyébként a teljes népességnél kétszer gyakrabban követnek el erőszakos bűncselekményt, különösen rablást[5].

2.4.3.2 - Empirikus kutatások

Az utóbbi időben több olyan hazai empirikus kutatás zajlott, amely adatokat gyűjtött és elemzett a következő kérdéskörökben:

- tényleges viktimizáció (ún. sértetti vagy áldozati megkérdezések alapján),

- a bűnözés visszatükröződése, vagyis annak ismerete és az attól való félelem.

A következőkben ezek legfontosabb eredményeit és következtetéseit mutatom be, különös figyelemmel azokra, amelyeket saját kutatási eredményeim elemzésénél – összehasonlítási alapként vagy támpontként – felhasználhatok.

2.4.3.2.1 - ENSZ felmérés (2000)[6]

Sértetté válás

A megkérdezettek 67%-a vált bűncselekmény áldozatává a kérdezést megelőző öt évben. A sértettek 46%-a tett feljelentést. A viktimizáció aránya az egyes bűncselekményeknél eltérő, így a gépkocsi-lopásnál (a gépkocsival rendelkezők közül) 14%, gépkocsiból lopásnál 36%, gépkocsi megrongálásánál 30%, lakásbetörésnél 10% (+8% kísérlet), rablásnál 1,8%. A sértettek az autójuk megrongálása, illetve dolog abból való eltulajdonítása esetén 75, illetve 41%-ban tettek feljelentést, míg gépkocsi-lopásnál 95%-ban. Lakásbetörés esetén a feljelentési arány 80%-os,[7] míg a rablások háromnegyedét nem jelentették (KERTÉSZ, 2000: 75-79).

A bűnözés visszatükrözése

A válaszadókat feltehetően nagyon érdekelte a bűnözés, hiszen 66%-uk beszélt róla baráti vagy családi körben a megelőző két hétben. A fiatalok az időseknél kevésbé félnek a bűnözéstől. A magasabb képzettségűek és a magasabb jövedelműek pedig biztonságosabbnak érzik a környezetüket (a lakóhelyüket), nyilvánvalóan azért is, mert objektív körülményeik jobbak. A válaszadók között a rendőrség munkáját a többség nagyjából megfelelőnek (49%), illetve jelentős számban gyengének ítéli (29%) (KERTÉSZ, 2000: 90-93).

2.4.3.2.2 - OBT (1997)[8]

Sértetté válás

A megkérdezettek közül egész életében 41,7% volt már bűncselekmény sértettje, 16,4%-uk egy, 16,6% kettő-négy, míg 8,8% ötnél több esetben. Az elmúlt öt évben 33,1%-uk ellen követtek el bűncselekményt, mégpedig 15,9%-ban egy, illetve 17,2% két esetben. A megkérdezettek döntő többsége vagyon elleni bűncselekmény áldozatává vált. A férfiak nagyobb arányban váltak bűncselekmény áldozatává, és nagyobb volt az esélyük a többszöri áldozattá válásra. A magas iskolai végzettség is rizikótényező, hiszen az egyetemet végzettek körében csupán 39% nem volt áldozat, míg az általános iskolát végzettek között 77,3%. Ezen eltérés a kutatók szerint magyarázható a jobb vagyoni helyzettel, a jogérzék eltérésével, illetve a jobb emlékezőtehetséggel is. Érdekesség, hogy a négyfős családok tagjai a legkevésbé veszélyeztetettek, míg az egyedül élők, a gyermektelenek, illetve a nagycsaládban élők jobban (KÓ, 1998: 28, 29, 34).

Félelem a bűnözéstől

Az ország legnagyobb problémájának – nyílt kérdésre válaszolva – a megkérdezettek döntő többsége a gazdasági bajokat, a szegénységet, illetve a munkanélküliséget tartotta (14-20%), amihez képest a bűnözés említésének gyakorisága alacsony volt (4,8%). A bűnözést legfontosabb problémaként definiálók tipikusan a budapesti vagyonos férfiak. A válaszadók 55,2%-a rossznak vagy nagyon rossznak értékeli a közbiztonságot, 37%-uk pedig közepesnek. A lakosság egyébként az általa gondolt számú bűncselekményt attól függetlenül magasnak tartja, hogy az a tényleges adatoknál alacsonyabb. A közbiztonság a válaszadók 70%-a szerint romlott vagy sokat romlott a megelőző öt évben, és minél nagyobb településen lakik valaki, annál jobban érzi azt romlónak. Az egyetemi végzettségűek válaszai az átlagosnál rosszabb helyzetet és tendenciákat tükröztek. Többen azok közül, akik a közbiztonság helyzetét rossznak, illetve sokat romlónak tartották, a személyes környezetében az elmúlt öt évben öt vagy annál több bűncselekmény történt. A megkérdezettek 16,5%-a nappal is fél lakóhelyének közelében, ezek általában nagyobb településen élő, idős, vallásos, egyedül élő nők. Sötétedés után fél lakóhelye közelében a megkérdezettek 40%-a, akik között a jobb anyagi helyzetben lévő nők csoportja is megjelenik. Akik nappal félnek, azok egyébként a bűncselekmények számát nagyobbra becsülték. A megkérdezettek fele szerint van olyan hely a településén, ahol a bűnözéstől félve nem tartózkodik szívesen. Ugyanakkor a tényleges áldozattá válást csak a megkérdezettek 14,3%-a tartotta valószínűnek vagy nagyon valószínűnek. Látszólag önellentmondóan 73%-uk értett egyet azzal a megállapítással, hogy a bűnözés mindenkit veszélyeztet, senki sincs biztonságban (KÓ, 1998: 21-46).

2.4.3.2.3 - Az OKRI kutatás (2003)[9]

Sértetté válás

A kutatás során 10000 megkérdezettből 4064-en váltak áldozattá egyszer vagy többször életükben, illetve 3326-an az előző öt és fél év alatt (8991 alkalommal), 1205 személy pedig a kérdezést megelőző évben. A kutatási eredmények szerint – eltérően a hivatalos statisztikáktól – az áldozattá válás aránya nem mutat lényeges különbséget férfiak és nők között. Itt is megjelent viszont, hogy az áldozattá válás – feltehetően nagyobb aktivitásukra tekintettel – sokkal gyakrabban fordul elő fiatalabb (18-39 éves) személyek körében, mint a 60 éven felülieknél. A sértettek csoportjában nagyobb volt a magasabb kvalifikáció, így például a sértettek között a felsőfokú végzettségűek aránya 20%, míg az összes válaszadónál 14,1%. A sértettek anyagi helyzete jobb, ami feltehetően komolyan összefügg azzal, hogy az elkövetett bűncselekmények tipikusan vagyon elleniek. A sértettek között kétszer nagyobb számban fordult elő, hogy korábban gyanúsítottak voltak, illetve gyakrabban voltak elítélve (IRK, 2004: 15, 16; BARABÁS, 2004: 164-166).

2.4.3.2.4 - OBMB kutatás (2008)[10]

Sértetté válás

A bíróság által elmarasztalt fiatalkorú elkövetők több mint kétharmada (69,3%-a) volt bűncselekmény vagy más cselekmény sértettje. Az elítéltek között lényegesen nagyobb a sértettek aránya, mint a teljes fiatalkorú népességben. A vizsgált erőszakos cselekmények sértettjeinek aránya meghaladta a válaszadók felét (56,3%). Nemcsak az erőszakos bűncselekmények sértettjeinek aránya jóval magasabb az elítéltek között, mint a teljes fiatalkorú népességnél, hanem az elítéltek körében az elszenvedett erőszak súlyosabb fajtáinak előfordulási aránya is nagyobb. A kutatók szerint az ilyen nagyarányú viktimizáció hátterében legalább részben a nemcsak bűnözéssel, hanem ezen belül erőszakkal is telített környezet vagy szubkultúra állhat, ahol a bűncselekmény elkövetőjévé vagy valamely erőszakos cselekmény áldozatává válás együttesen jelentkezik. Így az aktuális „szereposztás” gyakran csak a véletlen műve. A sértetté válás jellemző száma cselekménytípusonként erősen eltérő. Az egyszeres viktimizációra jellemző a testi sértés, a rablás, a lopás. A többszörös sértetté válásra az etnikai és egyéb erőszak vagy kiközösítés esetei jellemzőek. A többszörös áldozattá válás aránya egyébként nem alacsony azoknál a cselekményeknél sem, ahol az egyszeri viktimizáció jellemző (rablás, testi sértés, lopás) (VÉGVÁRI, 2009: 60-72).

A sértetté válással kapcsolatos empirikus kutatások megállapításait az áttekinthetőség érdekében a 4. számú Melléklet mutatja be.

Fejezet  5

A halálbüntetés indokoltsága vagy indokolatlansága

Saját kutatásom kitér a halálbüntetéssel kapcsolatos nézetek feltárására is, így a kérdőív válaszainak értékeléséhez szükséges lehet a jogintézményre vonatkozó legfontosabb ismeretek összegzése. A jogi szabályozás és a tudományos nézetek ismertetése ebben az esetben azért különösen fontos, mert ennél a büntetésnél arányaiban jelentősen eltér a (büntető)jogászok többségének és a társadalom többségének álláspontja. Jól jellemzi ezt, hogy egy 1977-es jogtudat vizsgálat adatai szerint a megkérdezettek (fizikai dolgozók) 2%-a hajlana a halálbüntetés eltörlésére, míg 78%-uk azt kínzással egészítené ki.[1]

A halálbüntetés évezredes jogtörténetéből és az arra vonatkozó könyvtárnyi jogirodalom alapján (a terjedelmi korlátokra figyelemmel) röviden bemutatom a halálbüntetéssel kapcsolatos érveket és ellenérveket, amelyek a következő fogalmak köré csoportosíthatók:

- a büntetés célja,

- az emberi jogok és az állami büntetőhatalom korlátai,

- jóvátehetetlenség, visszaélés és gazdaságosság.

A halálbüntetéssel kapcsolatos hazai jogi szabályozás részletes bemutatását az 5. számú Melléklet tartalmazza.

2.5.1 - A büntetés célja

A halálbüntetés vagy a halálbüntetés eltörlésének igazolása érdekében gyakran hivatkoznak arra, hogy a halálbüntetés ténylegesen biztosítja-e bizonyos büntetési célok érvényesülését.

2.5.1.1 - A megtorlás

A támogatók egy része szerint a halálbüntetés alkalmazására azért van szükség, mert ez az egyetlen büntetés, amely arányos az elkövetett tettel. A talio elve (FÖLDI, HAMZA, 1996) nyilvánvalóan támogatja a halálbüntetést (HELLER, 1945: 262), amint az a jogtörténeti példákból is látszik. Ezzel szemben viszont felvethető, hogy az arányos megtorlás – ha azt büntetési célként egyáltalán elismerjük – ma már nyilvánvalóan nem azonos a talio elvével, azaz ebben az esetben az életet életért követelményével.

2.5.1.2 - A generális prevenció

A halálbüntetés pártolói előszeretettel hivatkoznak kriminálstatisztikai adatokra, például arra, hogy a halálbüntetés eltörlését követően (Magyarországon másfélszeresére) emelkedett az emberölések száma.[2] Ezzel szemben azonban felvethető, hogy a befejezett szándékos emberölések számának növekedése nem feltétlenül a halálbüntetés eltörlésének következménye, hanem (sokkal nagyobb részben) a társadalomnak a rendszerváltással együtt járó anómiás állapotára vezethető vissza. Az utóbbi magyarázat plauzibilitását támasztja alá, hogy az 1990-es évek elején nemcsak az emberölések gyakorisága nőtt meg, hanem az összbűnözés is erőteljesen növekvő tendenciát mutatott, mégpedig sokkal nagyobb mértékűt, mint a korábban halállal (is) fenyegetett bűncselekmények emelkedése.[3]

Az ellenzők szerint nincs bizonyíték arra, hogy a halálbüntetésnek elrettentő hatása lenne, és általa sikerült volna valakit is visszatartani egy bűncselekmény elkövetésétől. Így például hivatkoznak arra, hogy a XVIII. században, Londonban miközben a nép egy zsebtolvaj kivégzését figyelte, annak társai – a csődületet kihasználva – alaposan kifosztották a polgárokat (FAYER, 1905: 159-160). A támogatók ezzel szemben megjegyzik, hogy a fenti példa akkor cáfolhatná a halálbüntetés elrettentő hatását, ha tudnánk, hogy egyéb események, például vásárok, vándorcirkuszok fellépése során nem volt-e nagyobb az ilyen fajta bűnözői aktivitás. A büntetőjogi szankciók igazolása ugyanis nem a tényleges, hanem a feltételezett elrettentő hatáson alapul.

A halálbüntetés ellenzői szerint a gyilkosok kisebb vagy nagyobb része nem racionálisan gondolkodik és cselekszik. Ilyenek pl. az abnormális elkövetők (IRK, 1928: 246), vagy, akik hirtelen felindulásból ölnek. Ráadásul mindig lesznek olyanok is, akiket semmilyen magas „ár” nem fog elrettenteni bűncselekményük elkövetésétől, mert pl. számukra a joghátrány bekövetkezése közömbös. Az eleve halálra szánt, öngyilkos merénylőkről van szó, vagy azokról, akik számára a halálbüntetés kifejezetten kívánatos, mivel a halálbüntetés révén kívánnak mártírrá válni. A tettük következményeit nem mérlegelő, abba belenyugvó vagy azt egyenesen kívánó elkövetők léte azonban még az elrettentés szemszögéből sem érinti a halálbüntetés létjogosultságát. Ahhoz ugyanis azon állítás igazságát kellene bizonyítani, hogy nincsenek és nem is lehetnek olyan gyilkosok, akik tettük következményeit mérlegelik. Az állam elleni bűncselekmények potenciális tettesei között pedig nincsenek olyanok, akiknek élete drágább, mint a gyűlölt rendszer megdöntése. A halálbüntetés elrettentés szemszögéből való igazolásához viszont a fentiek szerint már annak feltételezése is elég, hogy vannak olyan emberölések, amelyeknél az elrettentő hatás érvényesülhet, „vannak elegen, akikre visszatartó hatással van” (HELLER, 1945: 263). A halálbüntetés – mint minden büntetés – reális célja ugyanis nem a bűnözés megszüntetése, hanem a bűncselekmények számának csökkentése.

A halálbüntetés ellenzői szerint a halálbüntetésnek nincs nagyobb elrettentő hatása, mint az életfogytiglani szabadságvesztésnek, így az utóbbi is elegendő a büntetési célok realizálására. Ezzel szemben a támogatók szerint a halálbüntetés elrettentőbb, mint az életfogytiglan, mégpedig azért, mert az végleges és visszavonhatatlan, azaz nincs esély a megmenekülésre. Ellenben a tényleges életfogytiglaninál, ha kicsi is, de van esély a szabadságra, akár szökés árán, akár a kegyelem reményében, hát még akkor, ha nem tényleges az életfogytiglan (FÖLDVÁRI, 1970: 109). Még az sem indokolja a halálbüntetés eltörlését, ha ellenzői azzal érvelnek, hogy a tényleges életfogytiglan (pl. kényszermunkával) súlyosabb a halálbüntetésnél. Ekkor ugyanis nehezen magyarázható meg, hogy mi indokolja a halálbüntetés kiiktatását a büntetési rendszerből.

Egyes ellenzők szerint a halálra ítélés lehetősége kifejezetten arra ösztönzi a gyilkosokat, hogy az elkövetett emberölés után még több emberölést kövessenek el. Ha ugyanis valaki már gyilkolt és ezért cserébe – elfogása esetén – halálbüntetéssel kellene számolnia, nincs semmi olyan plusz visszatartó erő, ami eltántorítaná őt attól, hogy újra gyilkoljon. Megölje például a szemtanút, aki őt lebuktathatná. A halálbüntetés támogatói szerint viszont a fenti érvelés nem indokolja a halálbüntetés eltörlését, hiszen ez akkor is igaz, ha a legsúlyosabb büntetés a tényleges életfogytiglan. Álláspontunk szerint az ilyen érvelés bármely szankció esetén csak akkor meggyőző, ha annak kiszabása bírói mérlegelés lehetősége nélkül kötelező. Ha viszont a halálbüntetés vagy akár a tényleges életfogytiglan vagylagos szankcióként szerepel, akkor a további gyilkosságoktól való elállás olyan elkövetői megfontolás eredménye is lehet, amely a várható bírói büntetéskiszabást is figyelembe veszi.

2.5.1.3 - A speciális prevenció

A végrehajtott halálbüntetés nyilvánvalóan nem alkalmas az elkövető megjavítására, sőt arra is volt példa, hogy egy látszólag sikeresen kivégzett tolvaj, akiről csak a boncolásnál vették észre, hogy él, meglopta azokat az orvosokat, akik őt befogadták (FINKEY, 1902: 340). Nyilvánvalóan alkalmas viszont a halálbüntetés az ártalmatlanná tételre, bár ezt a célkitűzést egyesek jogállami körülmények között nem is tartják elfogadhatónak (NAGY, 2008: 48).

Az ellenzők szerint a tettes általi újabb bűncselekmény elkövetésének megelőzéséhez elegendő az életfogytig tartó szabadságvesztés is (FÖLDVÁRI, 1970: 106-108). Ezzel szemben a halálbüntetés-pártiak szerint nem, mivel ahogy arra rámutatnak, a szabadságvesztés – legyen akár tényleges életfogytiglan is – kevésbé alkalmas az újabb bűncselekmény elkövetésének megelőzésére. Az elítélt ugyanis ilyenkor idő előtt szabadulhat (pl. feltételes szabadságra bocsátás, illetve kegyelem kapcsán). Ezen felül minden esetben fennáll a szökés veszélye is, nem is szólva a rabtársak és fegyőrök ellen elkövetett bűncselekményekről.

2.5.2 - A halálbüntetés az emberi jogokkal ellentétes büntetés

2.5.2.1 - Az élethez való jog

A halálbüntetés nyilvánvalóan nem igazolható, ha az élethez való jog elismeréséből bármelyfajta ölés tilalmazottsága következik. Ha viszont az ölésnek vannak megengedett esetei, akkor a támogatók gyakran utalnak arra, hogy a halálbüntetés azokhoz hasonlít. Leggyakoribb érvelés szerint el kell ismernünk a társadalom kollektív önvédelemhez való jogát is, ha az egyénnek önvédelmi helyzetben joga van a támadó megölésére (TÓTH J., 2003). Más ölési szituációk megengedettsége azonban nem jelenti szükségképpen a halálbüntetés elismerésének szükségességét, mivel az esetkörök között lényegesnek tekinthető különbségek is kimutathatók. Ilyen például jogos önvédelemnél a közvetlenül fenyegető támadás. Háború esetén a harcosnak (kombattánsnak) minősülő passzív alany. Abortusznál az emberi minőség hiánya. A megengedett eutanáziához fűződő viszonyban pedig az önkéntesség hiánya, illetve a tevőleges halálokozás.

2.5.2.2 - Kegyetlenség

Az ellenzők szerint a halálbüntetés azért tilalmazott emberi jogilag, mert embertelen, kegyetlen. Az egyik érvelés szerint minden végrehajtási mód kegyetlen. Fogalmilag nem létezik tehát humánus kivégzés. Ez nemcsak az élve megnyúzásra, megkövezésre vagy a tűzhalálra igaz, hanem az akasztásra, sortűzre, villamosszékre, gázkamrára, sőt még a méreginjekcióra is. A másik érvelés szerint a halálraítéltek idejük nagy részében a kivégzésre gondolnak, elképzelik annak minden apró részletét, saját viselkedésüket, a körülményeket, míg végül már teljesen megszűnik a külvilág, és csak a saját haláluk gondolata marad (TÓTH J., 2003). Az ilyen lelki szenvedés lehetőségét az eljárás gyorsításával csak részben (és csak más alapjogok sérelmével) lehet kiküszöbölni, illetve azt nem teszi jelentéktelenné az, hogy mások is tudhatják, hogy rövid időn belül bekövetkezik a halál. Ez ugyanis az elítélt vonatkozásában teljesen közömbös, ráadásul nem a halál állam általi szándékos okozásának következménye.

2.5.2.3 - A gyilkosnak is vannak/nincsenek emberi jogai

A halálbüntetés támogatói gyakran tagadják, hogy az élethez és emberi méltósághoz a gyilkosnak is ugyanolyan joga lenne, mint bármely más embernek. Ehhez kapcsolódva a szokásos érvelés az, hogy ha valaki tiszteletben tartja mások életét, akkor az állam is tiszteletben fogja tartani az övét. Aki tehát mások jogait nem sérti, nem kell félnie attól, hogy az ő jogai sérülni fognak.

Ezzel szemben azonban rá kell mutatni, hogy a nemzeti alkotmányok és a nemzetközi emberi jogi instrumentumok logikája szerint a jogokat – köztük az élethez való jogot is – mindenkinek biztosítják, nem csak azoknak, akik például emberölést nem követnek el. A nemzetközi emberi jogi instrumentumokban és egyes alkotmányokban megtalálható joggal való visszaélésre vonatkozó – amúgy is kivételes – rendelkezések pedig nem vonják el az emberölés elkövetőinek élethez való jogát.[4] Még a halálbüntetés kifejezett megengedettsége sem azt jelenti, hogy a halálraítéltnek eleve ne lenne élethez való joga, hanem csak azt, hogy az bizonyos feltételekkel korlátozható. A gyilkos halálos ítéletének végrehajtása ugyanis a vonatkozó alapjogi rendelkezések megsértését jelentheti, ha nem felel meg az alkotmányban vagy az emberi jogi egyezményben e büntetésre vonatkozó követelményeknek.

A fenti érvelés különösen demagóg változata szerint az áldozatoknak kell(ene), hogy több joguk legyen, nem a bűnözőknek. Ezzel szemben nyilvánvaló ugyanis, hogy az élethez való joga éppen annyira van az áldozatoknak, mint a bűnözőknek, ahogy mindenkinek. A halálbüntetés hiánya vagy eltörlése pedig semmiben nem érinti a már áldozattá vált személy élethez való jogát. Legfeljebb olyan érvelés fogadható el, hogy a halálbüntetést az élet védelmére vonatkozó objektív állami kötelezettség teljesítése kívánja meg. Ekkor viszont rögtön látható, hogy az élethez való jog korlátozását nehezen indokolhatja az abból eredő, szükségképpen gyengébb, objektív állami életvédelmi kötelezettség teljesítése.

2.5.3 - A justizmord, a visszaélés és a gazdaságosság

2.5.3.1 - A justizmord

Az ellenzők szerint a halálbüntetés eltörlését legerősebb érvként az indokolja (FAYER, 1905: 160), hogyha az ítélet bírói tévedés következménye, ugyanis ez halálbüntetés esetében minőségileg más, mint egyéb büntetések esetén. Habár az el nem követett bűncselekmény miatt „leült” éveket sem lehet meg nem történtté tenni, de ekkor legalább a tévedés észrevétele után van lehetőség az élet folytatására (HELLER, 1945: 262). A téves halálos ítéletek következményeként bekövetkező ún. justizmordokat viszont csak a büntetési nem teljes mellőzése esetén lehet elkerülni.

A halálbüntetés pártolóinak egy része nyilvánvalóan a bírói tévedés lehetőségét vagy tényleges (hazai) előfordulását tagadja. Mások arra utalnak, hogy a tévedés csak kis súlyú ügyeket jellemez, a modern technika segítségével, illetve bizonyos eljárási garanciák bevezetésével vagy kiterjesztésével kiküszöbölhető (IRK, 1928: 248). Ezzel szemben empirikus vizsgálatok alapján nem tagadható, hogy a múltban több igazolt példa van tévesen kiszabott halálbüntetésre (lásd azokat az utólagos pl. DNS-vizsgálatokat, amelyek segítségével kétséget kizáróan megállapítható, hogy az elítélnek semmi köze sem volt az adott bűncselekményhez) (BADÓ, BÓKA, 2003). Azt pedig tények cáfolják, hogy bírói tévedés csak a kisebb súlyú eseteket jellemzi, sőt egyesek szerint éppen a nagy bűnperekben jellemzőbb. Ha hazánkban lett volna halálbüntetés, akkor a feltételezett elkövetővel szemben valószínűleg azt szabtak volna ki a móri mészárlásért. Olyan állítás pedig csak a büntető igazságszolgáltatással kapcsolatos tudatlanság vagy elvakult optimizmus eredménye lehet, hogy a modern technika a tévedéseket teljesen kiküszöbölheti, vagy annak lehetősége bizonyos eljárási garanciák bevezetésével, illetve kiterjesztésével elkerülhető.

A halálbüntetés mellett azt is fel szokták hozni, hogy bármilyen büntetést csak akkor szabad kiszabni, ha a bíróság teljesen biztos abban, hogy a terhelt a bűnös. Ellenkező esetben pedig, ha a legkisebb kétség is felmerül a vádlott bűnösségét illetően, akkor a terheltet fel kell menteni. Büntető eljárásjogunkban – a halálbüntetés alkalmazásától függetlenül – a fenti (in dubio pro reo) szabály érvényesül. Ez azonban nyilvánvalóan csak csökkenti, de nem küszöböli ki a téves elítélés lehetőségét, hiszen a bíró bűnösségről való meggyőződése akkor is lehet hibás, ha e maxima alapján dönt.

2.5.3.2 - A visszaélés lehetősége

További érv a halálbüntetés ellen, hogy azzal (pl. politikai tisztogatás céljából) vissza lehet élni. Ezzel szemben a büntetés mellett való állásfoglalást nem befolyásolhatja, hogy egyes diktatúrákban a politikai gyilkosságokat halálbüntetés formájában hajtják végre. Egy diktátort nem fog visszatartani a legális halálbüntetés hiánya, a rendszer ellenségeit likvidálhatja, akár van törvényes halálbüntetés, akár nincs, hiszen ez megoldható orgyilkosságok, a politikai gyilkosságok, illetve a lincselések útján is.

2.5.3.3 - Gazdaságossági szempontok

A halálbüntetés-pártiak szerint a gyilkosok halálra ítélése és kivégzése olcsóbb, mint élethossziglani tartásuk. Ha ugyanis egy gyilkost kivégeznek, akkor ezután több költség már nem merül fel az állam számára, míg ha életfogytiglani szabadságvesztésre ítélik, akkor évtizedeken át etetni, őrizni kell őt, fűteni, világítani kell rá s így tovább.

Az ellenzők szerint az életfogytiglani szabadságvesztés azért gazdaságosabb a halálbüntetésnél, mert az előbbi lehetővé teszi az elítélt munkaerejének kihasználását, míg az utóbbinál elveszítünk egy olyan embert, akit a társadalmi javak előállításába be lehetett volna vonni.

Ezzel szemben azonban felmerül, hogy a szabadságvesztésre ítéltek jövedelemtermelő képessége az őrzési költségekhez képest igen alacsony. Ráadásul az utóbbi költségek életfogytiglan esetén különösen magasak, amit tovább emelhet a munkáltatás során biztosítandó őrizet többletköltsége is.

Az ellenzők azonban arra is utalnak, hogy egy olyan eljárás, amelyben akár halálbüntetést is ki lehet szabni, messze költségesebb, mint egy olyan, ahol e szankció alkalmazására nem kerülhet sor. Ezzel szemben azonban rá kell mutatni arra, hogy adott eljárásban a fokozott garanciák többletköltsége nyilvánvalóan nem éri el az életfogytiglan összes biztonsági költségét.

2.5.4 - Részösszegzés

A halálbüntetés indokoltsága csak a megtorlás modern felfogása alapján tagadható, de a generális és speciális prevenció alapján nem. A halálbüntetés ugyanis feltehetően más szankcióknál nagyobb elrettentő hatással rendelkezik, illetve azoknál elvileg jobban alkalmas annak megelőzésére, hogy az elítélt újabb bűncselekményt kövessen el.

A halálbüntetés elleni egyik érv az, hogy ellentétes az élethez (és emberi méltósághoz) való joggal. Ilyen felfogás egyébként nemcsak a más megölésének abszolút tilalma esetén indokolható, hanem akkor is, ha elismerjük, hogy az ölésnek vannak megengedett esetei (jogos védelem, háború, eutanázia, abortusz). Ezek és a halálbüntetés között ugyanis olyan lényeges különbségek mutathatók ki (pl. a jogos védelemnél a közvetlenül fenyegető támadás), amelyek indokolhatják az egyes helyzetek eltérő kezelését az élethez való jog szempontjából. A halálbüntetés elleni másik emberi jogi érv az, hogy ellentétes a kegyetlen büntetés tilalmával, mivel sem fogalmilag, sem technikailag nem létezik humánus kivégzés, illetve az ítélettől a végrehajtásig terjedő időben a személyiségből már csak a saját halál gondolata marad. A fenti érvelés nem hatálytalanítható azzal, hogy az élethez és emberi méltósághoz a gyilkosnak kevesebb joga lenne, mint bármely más embernek, különösen az áldozatnak. Az emberi jogok ugyanis mindenkit (mégpedig kötelezettségeik teljesítésétől függetlenül) megilletnek, nem pedig csak azokat, akik emberölést nem követnek el.

A téves ítélet alapján kiszabott halálbüntetés (az ún. justizmord) lehetősége mindenképpen érv a halálbüntetéssel szemben. A bírói tévedés bármely eljárásban fennálló lehetőségét ugyanis a halálbüntetéssel fenyegetett bűncselekmény esetére sem lehet kiküszöbölni, sem rendkívüli eljárási szabályok megalkotásával, sem a technikai fejlődéssel, sem az egyébként is érvényesülő in dubio pro reo szabály alkalmazásával. A bírói tévedés következménye viszont halálbüntetés esetén minőségileg más, mint egyéb büntetések esetében. E szankció végrehajtását követően ugyanis értelemszerűen már nincs esély az élet folytatására. A visszaélés lehetősége viszont nem alkalmas a halálbüntetés elleni érvként, mivel egy diktátor a rendszer ellenségeit így is, úgy is likvidáltatja, akár van törvényes halálbüntetés, akár nincs. A halálbüntetés gazdasági szempontok alapján összességében „olcsóbb” szankció az életfogytig tartó szabadságvesztésnél, az esetleges eljárási garanciák költségét ugyanis nem kell évtizedekig fizetni.

A halálbüntetés fenntartása vagy annak eltörlése melletti döntés a következő jogi mérlegelés eredménye lehet. El lehet fogadni a halálbüntetést, az élet elvételét, a halálbüntetéssel együtt járó kegyetlenséget és a justizmord lehetőségét, nem tartjuk túl nagy árnak azért cserébe, hogy a büntetés – a generális és speciális prevenció terén – más szankcióknál feltételezhetően valamivel hatékonyabbnak bizonyul.

Harmadik rész

MÓDSZERTANI FEJEZET

Kutatásom módszertani hátterét tekintve leíró-feltáró jellegű volt. Az alkalmazott kérdőív segítségével társadalmi jelenségeket kívántam azonosítani, és azok jellemzőit megállapítani. A kérdőíves kutatás az összesen 1100 főből álló mintára való tekintettel jelentős számú adatot eredményezett, amelyek széleskörű statisztikai feldolgozást igényeltek. A pszichometrikus megközelítés alapján a számszerűsített vizsgálati jellemzőket elemezve a különböző változók együtt járását és egyéb statisztikai jellemzőit, összefüggéseit kívántam feltárni.

3.1 - A kutatás kérdőíve

A kutatás adatgyűjtésének az alapja a 2. számú Mellékletben szereplő kérdőív volt. A továbbiakban a kérdőív szerkezetét és egyes kérdésköreinek szakirodalmi hátterét kívánom bemutatni.

A kérdőív 1-6. kérdései a válaszadók demográfiai jellemzőire, így korára, nemére, lakóhelyére és iskolai végzettségére kérdeztek rá.

A 7. számú kérdés a válaszadók közélet iránti nyitottságát kívánta feltárni, ezt a kérdést már a korábbi kutatás során is alkalmasnak találtam egy mutató kialakítására (KELEMEN, 2008: 82, 105, 167).

A 8.1., 9.1., és 10.1. sorszámú kérdések a válaszadók információszerzési forrásait kívánták feltérképezni, valamint közvetett módon – az eltérő politikai nézőpontokat képviselő, írott és elektronikus médiumok kiválasztása útján – a válaszadók objektív politikai beállítottságát kívánták megállapítani. A 8.2., 8.3., 9.2., 9.3., 10.2., és 10.3. számú kérdések a válaszadók szerinti a leghitelesebb és legkevésbé hitelesnek vélt információforrásra kérdeztek rá, amelyek majd alapul szolgálnak egy úgynevezett információ-hitelességi mutató kialakítására.

A kérdőív 11. skálája rendszerkritikai skálaként került kialakításra, amely a válaszadóknak a jelenlegi politikai intézményrendszerrel szembeni kritikáját kívánta mérni. A skála állításainak megfogalmazásakor FORGÁCS (2009) közléseit és BERKICS (2006) konferenciaanyagát vettem alapul. Ez a skála párhuzamba vonható a kérdőív 18. sorszámú rendszerigazolási skálájával. A rendszerkritikai skála 11.2., 11.4., 11.6. és 11.7. sorszámú állításai fordított pontozásúak.

A 12. sorszámú skála állításai a hazai jogalkotásnak és jogalkalmazásnak a közvélemény által is nagy figyelemmel kísért problémáira vonatkoztak, így a halálbüntetés visszaállításának a kérdésére, az abortusz tilalmára, az enyhe kábítószerek használatának legalizálására és az ítélkezési gyakorlat szigorításának kérdésére. Az egyetemisták körében lefolytatott kutatás során ezeket az állításokat már megfogalmaztam, így az új kutatási eredményekkel összevethetőek lesznek (KELEMEN, 2008: 82, 114, 168).

A 13. sorszámú skála a válaszadók igazságszolgáltatással kapcsolatos elégedettségét mérte. Ezt a skálát is a korábbi kutatásban alakítottam ki (KELEMEN, 2008: 82, 115, 169).

A 14. sorszámú skálában szereplő bűnözési okok meghatározására egy elővizsgálat keretében, nyitott kérdésre adott válaszok alapján, tartalomelemzés útján került sor, és később az így megállapított okok rangsorolását kértem (KELEMEN, 2008: 83, 117, 170). Az új kutatásban, a korábbitól eltérően – a mérési eredmények pontosítása érdekében – nem ordinális skálát, hanem négyosztatú, LIKERT-féle skálát használtam, ugyanakkor az első három, legfontosabb bűnözői magatartáshoz vezető okok rangsorolását is kértem.

A 15. sorszámú kérdés a válaszadók közbiztonsággal kapcsolatos érzeteire kérdezett rá, hasonlóan a korábbi skálákhoz is, amit szintén felhasználtam a már említett kutatásban (KELEMEN, 2008: 83, 121, 170).

A 16. sorszámú skála a bűnmegelőzési alternatívákat vizsgálta, ez a skála is a korábbi egyetemistákból álló mintán már kipróbálásra került (KELEMEN, 2008: 83, 128, 153, 172).

A 17. skála az igazságos világba vetett hitet (Just World Beliefs Scale) kívánta mérni. A skála nem saját kialakítású, hanem összeállításakor elsősorban DALBERT (1999) és BERKICS (2006) publikációját használtam fel. Ennek a kérdéskörnek széles szakirodalmi háttere van (DALBERT, 2000; MOUS, 2009; BENNETT, 2008). A skála 1., 2., 5. és 6. állításai „általános”, míg a 3., 4., 7. és 8. állításai „személyre vonatkozó” megállapításokat tartalmaznak.

A 18. skála FORGÁCS (2009) közlésén alapszik, amely KAY és JOST (2003) nyolc állítást tartalmazó rendszerigazolási skálájából (System Justification Scale) indult ki, a skála összeállításakor továbbá tekintettel voltam BERKICS (2006) előadásanyagára is. Az adott kérdéskörrel számos cikk és tanulmány foglalkozott (JOST, LEDGENWOOD, HARDIN, 2007; JOST, HUNYADY, 2002; DAMBRUN, 2007; KAY, JOST, YOUNG, 2005; MAJOR, TOWNSEND, 2007). A skála 2. és 6. sorszámú állításai fordított pontozásúak.

A 19. skála a méltányosság és egyenlőség elvének érvényesülését vizsgálta. A skála (Equity/Equality Values Scale) nyolc állítást tartalmazó, hatosztatú LIKERT-féle skáláját FORGÁCS (2009) adta meg, míg a magyar nyelvű változata BERKICS (2006) konferenciaanyagából származik. A „méltányossági” állítások az 1. és a 2. számú állítások, míg az „egyenlőségi” állítások a 3. és 4. számú állítások. Az állítások közül a 2. és 4. számú állítás fordított pontozású.

A 20. skála az anómia (elidegenedés) jelenségét kívánta mérni. DWIGHT G. DEAN (1961) eredeti skálájának (Alienation Scale) három komponense volt, mégpedig a ”kiszolgáltatottság” (powerlessness), a „normavesztés” (normlessness) és a „társadalmi izoláció” (isolation), amelyeknek egyes állításait használtam fel. Az 1. számú állítás a „kiszolgáltatottságra”, a 2. és 3. számú a „normavesztésre”, míg a 4. és 5. számú az „izolációra” vonatkozott. Az állítások közül a 4. számú fordított pontozású állítás.

A kérdőív 21., 22. és 23. sorszámú skálái MARILYNN BREWER (2008, 2009) kutatásain alapultak. A 21. sorszámú skála (Globalization and Human Cooperation) a globalizációval és az emberi együttműködéssel kapcsolatban sorolt fel problémákat, amelyek közül a 21.3. és 21.4. számú állítások az eredeti felsorolásban nem szerepeltek.

A 22. sorszámú skála a válaszadók különböző csoportokhoz, közösségekhez való kötődését vizsgálta. A skála részben FORGÁCS (2009) anyagán alapult, de többségében saját megfogalmazású állításokat tartalmazott.

A 23. számú skála szintén FORGÁCS (2009) közlése alapján a globalizáció életünkre gyakorolt hatását kívánta vizsgálni. A skála állításai közül a 23.5. számú állítást kiemeltem, hiszen a globalizáció bűnözésre gyakorolt negatív hatásával kívánta a válaszadókat szembesíteni. A skála 1., 3. és 5. állításai fordított pontozásúak voltak, mivel a „kozmopolita attitűddel” szemben a „partikularizmus”, a „helyhez kötöttség” érzését fogalmazták meg.

A 24. sorszámú skála állításai a ROSENBERG-féle (1965) tíz állítást tartalmazó, négyfokozatú önbecsülési skálából (ROSENBERG Self-Esteem Scale) kerültek összeállításra. A skála 2., 3. és 5. sorszámú állításai fordított pontozásúak, míg a 4. állítás a válaszadó igazmondását ellenőrizte.

A gondolkodási stílus mérését szolgálta a 25. sorszámú skála, amelyet CACIOPPA (1982) tizennyolc állítást tartalmazó skálájából (Need for Cognition Scale) szűkítettem le öt tételesre. A skála 1. és 4. állításai fordított pontozásúak.

A 26. sorszámú skála a válaszadók gondolkodási nyitottságát, avagy gondolkodási zártságát, a „befejezettség” érzése iránti igényét kívánta mérni. Az eredeti WEBSTER és KRUGLONSKI-féle (1994) „Need for Closure Scale” 47 állítását FORGÁCS (2009) közlése alapján hat állításra szűkítettem le, amelyek közül a 2. és 5. sorszámú állítás fordított pontozású, míg a 3. és 6. sorszámú állítás egyúttal a válaszadók igazmondását is mérte.

A kérdőív 27. sorszámú autoritarianizmust mérő skálájának 1., 2. és 3. számú állításai FORGÁCS (2009) közlése volt, míg a többi állítás saját összeállítású. Az autoritarianizmus jelenségét régóta vizsgálják, így klasszikusnak számít ADORNO (1950) F-skálája (The F Scale), amely később alapjául szolgált ANESI (1997) harminc állítást tartalmazó, hatfokozatú skálájának.

A kérdőív 28. sorszámú személyiségtesztje – a Ten-Item Personality Inventory (GOSLING, RENTFROW, SWANN, 2003) magyar nyelvű változata –, amelyben az „extrovertáltságnak” (Extraversion) az 1. és a 6.; a „kellemességnek” (Agreeableness) a 2. és a 7.; a „lelkiismeretességnek” (Conscientiousness) a 3. és a 8.; az „érzelmi stabilitásnak” (Emotional Stability) a 4. és a 9.; míg az „élményekre való nyitottságnak” (Openness to Experiences) az 5. és a 10. állítások feleltek meg. Az állítások közül a 2., 4., 6., 8. és 10. sorszámú állítás fordított pontozású. Az öt nagy személyiségjegy mérésére széles körben használják a GOLDBERG-féle (1981) ötven állítást tartalmazó, ötfokozatú skálát is, de a jelentős számú válaszadói körre tekintettel a TIPI alkalmazása ésszerűbbnek mutatkozott.

A kérdőív 29. számú kérdése szintén demográfiai jellegű, a válaszadók családi állapotára kérdezett rá. A 30. számú kérdés a válaszadó és házastársa munkahelyi státuszát, a 31. számú egy főre jutó nettó jövedelmét, míg a 32. számú a válaszadók anyagi helyzetével kapcsolatos szubjektív érzését kérdezte meg.

A 33. sorszámú kérdés az internet használat időtartamát vizsgálta, ezzel bővítette a 10. számú internet használat tárgykörére vonatkozó kérdést.

A 34. sorszámú kérdés a válaszadók bűncselekmény sértettjévé válásának tényét vizsgálta. Ez a kérdés összefügg a kérdőív 12.5 sorszámú kérdésével, mert az áldozattá válás ténye feltételezte a szigorúbb felelősségre vonás igényét.

A 35. sorszámú kérdés a válaszadók pártpreferenciáján keresztül kívánta feltárni politikai attitűdjüket.

3.2 - A minta

A kutatás során tulajdonképpen két mintával dolgoztam, egy 1000 fős, országos, reprezentatív, valamint egy 100 fős jogi végzettséggel rendelkező személyekből álló mintával. A felmérés (survey) terepmunkái 2010 februárjában és márciusában zajlottak le.

3.3 - Az adatok feldolgozásának módszere és főbb elemzési szempontjai

Az adatok statisztikai feldolgozása az IBM SPSS Statistics 18 program felhasználásával történt. Már a kérdőív tervezésénél érvényesültek olyan adatfeldolgozást is érintő szempontok, amelyek a kérdések és a statisztikai változók egyértelmű megfeleltetésére irányultak. Minden kérdés egyedi sorszámmal szerepelt, a válaszoknak megfelelő kódokat is tartalmazta a kérdőív. A kérdések sorszámaiból ’k’ betű bevezetéssel származtak a változó nevek, szövegükből a változó címkék, így a változók értékei és a tartalmukat jelző címkék is egyértelműen megfeleltethetőek az egyes kérdéseknek.

Az adatrögzítés ellenőrzése, a címkézés, illetve az adattisztítás az SPSS program címkéző és transzformációs parancsaival történt. Az alapadatoknak megfelelő változókból sok új változó is készült, melyek elnevezésénél és címkézésénél szintén érvényesültek olyan szempontok, amelyek a változó származására utaltak.

A kérdőív a 13.1 kérdéscsoportját példaként említem, amely az igazságszolgáltatásra vonatkozó állításokkal való egyetértés alkérdéseiből épült fel. A változók nevei K.13.1., K13.2., K13.3. … stb. rendre megfelelnek az egyes állításoknak, a változók címkéi maguk a kérdések, a változók értékei és értékcímkéi egyértelműen utaltak a válaszlehetőségekre és azok kódjaira. További például szolgálhat a K.18. kérdéscsoport 8 alkérdésének átlagolásával keletkezett változó, amelynek neve q.18. lett, címkéje pedig a „Rendszerigazolás”. A képzett skálák kialakításának részletes leírását a 6. számú Melléklet adja.

Az eredeti és a számított változókról először leíró statisztikai táblázatok készültek, a változók összefüggéseit és a csoportok közötti eltéréseket a c^2, korrelációs és t-próba matematikai statisztikai eljárásokkal vizsgáltam. Az eredmények elemzése során különösen hasznosnak bizonyultak a fenti változó képzési szempontok, akár a korrelációk előjelének figyelembevételekor, akár a középértékek eltéréseinek irányából fakadó következmények értelmezésekor.

Negyedik rész

A KUTATÁSI EREDMÉNYEK ELEMZÉSE

Fejezet  1

Alapeloszlások, a két minta összehasonlítása

4.1.1 - A két minta szocio-demográfiai jellemzése

A reprezentatív mintában a nők aránya 53%, a férfiaké 47%.

A jogász mintában 59% a nők aránya és 41% a férfiaké. Így elmondható, hogy a jogászokkal készült adatfelvétel esetében a nők valamelyest felülreprezentáltak.

1. ábra A vizsgálati minták nemek szerinti megoszlása

A reprezentatív minta esetében az átlagéletkor 45,4 év. A korcsoportövezetek szerint a minta hozzávetőlegesen leképezi a normáleloszlást. A legfiatalabb korcsoport (18-19 évesek) relatív alacsonyabb gyakoriságát az magyarázza, hogy ez volt a legszűkebb kiterjedésű övezet. A mintában a 30-39 évesek (20%), az 50-59 évesek (19%), a 20-29 évesek (18%), valamint a 40-49 évesek (17%) találhatóak a legnagyobb arányban.

A jogász minta esetében az átlagéletkor 39,3 év. Látható, hogy ebbe a mintába fiatalabb korosztály került. A minta közel egyharmada (32%) a 30-39 éves korosztályból került ki. A 20-29 évesek 24%-ban, a 40-49 évesek 21%-ban voltak képviselve.

2. ábra A vizsgálati minták korcsoportok szerinti megoszlása

Iskolai végzettség tekintetében a reprezentatív minta eloszlásáról érdemes szólni, hiszen a jogász minta mindegyik kérdezettje befejezett egyetemi végzettséggel rendelkezik. A reprezentatív mintában a két leggyakoribb kategória a legalább 8 általánost elvégzettek (44%), illetve az érettségivel rendelkezők (38%). A kevesebb, mint 8 osztályt végzettek 5%-nyian vannak, 10% a főiskolai és 4% az egyetemi végzettséggel rendelkezők aránya.

3. ábra A reprezentatív minta iskolai végzettség szerinti megoszlása

A két mintát összehasonlítva a szocioökonómiai státuszbesorolást illetően igen eltérő mintázatot láthatunk. Ez nyilván összefügg a végzettségben mutatkozó jelentős különbségekkel. A kérdezett státuszát az egy főre jutó jövedelemmel, valamint az anyagi helyzetre vonatkozó szubjektív önbesorolással mértem (lásd 2. sz. Melléklet 31 és 32-es kérdés). Az egy főre jutó jövedelmet a válaszmegtagadók arányának csökkentésének érdekében jövedelmi kategóriákkal vizsgáltam. Így is a reprezentatív mintában a válaszmegtagadók aránya 19%, míg a jogász mintában 33% volt. Ez az adat is aláhúzza az alább részletezendő csoportok közötti differenciákat. A jobb anyagi helyzetben levők általában érzékenyebbek az ilyen jellegű kérdésekre és jellemzőbb rájuk e téren a „rejtőzködőbb” viselkedés.

A két minta jövedelemprofilja markánsan eltér egymástól. A reprezentatív minta adatai igen nagy gyakorisággal szerepelnek már az alacsonyabb jövedelem kategóriákban. A két legalacsonyabb és az országos minta szempontjából leginkább jellemző jövedelemövezetben a jogászok még meg sem jelenek. Az országos mintában a kérdezettek közel kétharmada (65%) 100 000 Ft alatti egy főre jutó családi jövedelemről számolt be. A jogászok közül mindössze 5% sorolta magát ide. A 100 000 Ft-os egy főre jutó jövedelem lényeges határnak mutatkozik. Itt találjuk a legnagyobb ugrást (10 %-nyit) lefelé a reprezentatív-, míg felfelé a jogász mintában. Az e fölötti kategóriákban a különbségek növekvő tendenciát jeleznek a jogász csoport javára. A jogászok közel 20%-a 200 000Ft feletti egy főre jutó családi jövedelemmel rendelkezik.

A szubjektív jövedelmi helyzet mérésére 4 állítást fogalmaztam meg, amelyek meghatározott skálaértékekhez rendelődtek. A válaszadónak ezek közül kellett kiválasztania azt, amelyiket anyagi helyzetére vonatkozólag leginkább jellemzőnek érzett. Az országos mintába kerülők közül 10% számolt be arról, hogy súlyos anyagi problémákkal küzd. A jogászok között nem találunk ilyet. A reprezentatív mintába kerülők közel 90%-a a két középső kategóriába sorolta magát: 42%-uk élete lemondásokkal jár és így is elfogy a pénze a hónap végére, 46%-uknak nem kell nélkülözni, de az ésszerűséget be kell tartani a jövedelme elköltésekor. Mindössze 2%-uk nyilatkozott úgy, hogy mindenre van pénze. A jogászok könnyebb élethelyzetről számoltak be: 16%-uknak mindenre van pénze, 76%-uknak nem kell nélkülöznie és mindössze 8%-uk számolt be arról, hogy elfogy a pénze a hónap végére.

4. ábra Egy főre jutó családi jövedelem

A csoportok valós jövedelmi helyzete (ld. 4 ábra) leképeződik az egzisztencia szubjektív megélésében. A legfontosabb csoportközi különbséget a lemondás dimenziójában vélem felfedezni. A reprezentatív minta 52%-a éli meg ezt a kellemetlen, bizonytalanságot is magában rejtő érzést a minden-napokban. A jogászoknál ez az arány mindössze 8% és valószínűsíthető, hogy a lemondás tárgyai sem vágnak egybe a két mintánál. Nem ugyanaz lemondani pl. egy külföldi nyaralásról vagy a szükségleteknek megfelelő fogyasztásról. A depriváltság mint élményháttér gyaníthatóan befolyásolja a társadalmi percepciót.

5. ábra Szubjektív anyagi helyzet

4.1.2 - A társadalom aktuális kérdései iránti érdeklődés

A társadalom aktuális kérdései iránti érdeklődést egy 4 fokú skálán mértem. Mindkét mintában többségben voltak (70%; 90%) az érdeklődők. Az adatokból az is kitűnik, hogy a jogászok sokkal inkább figyelemmel kísérik a társadalom aktuális eseményeit, mint a társadalom egésze. Az országos mintában 52%-ot inkább és 18%-ot határozottan érdekelnek a közélet eseményei. A jogászok körében 46%-nyian említették azt, hogy határozottan érdeklődnek a társadalom aktuális kérdései iránt, további 44%-uk számolt be arról, hogy inkább érdeklik ezek a témák.

6. ábra A közélet iránti érdeklődés

4.1.2.1  Információszerzési források és azok hitelessége

A főbb információs csatornák feltérképezése során az írott sajtóban a napilapokat és hetilapokat[2], a televíziós csatornák hírműsorait[3] és az internetes portálokat[4] vettem figyelembe, továbbá ezek hitelességének megítélésére kértem a válaszadókat.

A reprezentatív minta válaszadói a „melyik sajtóterméket olvassa rendszeresen” kérdésre jelentős részben (31,5%) a „nem olvas újságot” kategóriát választotta. A legolvasottabb bulvársajtó a Blikk volt (31,3%), míg a legolvasottabb hetilapnak a HVG bizonyult (6,9%). A napilapok közül a három legolvasottabb a Népszabadság (7,5%), a Magyar Nemzet (4%) és a Magyar Hírlap (3,9%) volt (lásd 7. ábra). Összességében a mintáról elmondható, hogy a döntő többsége az írott sajtót nem vagy csak annak bulvár részét fogyasztója.

A jogász csoport ezzel szemben inkább mondható újságfogyasztónak. A mintán belül csak 17% aki nem olvas rendszeresen sajtótermékeket. Továbbá említésre méltó, hogy a reprezentatív mintánál mértekkel szemben az olvasott lapok között a bulvár termékek kisebb hányaddal szerepelnek. A gazdasági lapok (HVG; Napi Gazdaság; Figyelő) relatív magas súlya is alátámasztja a társadalmi jelenségekről szóló objektív tájékoztatás igényét.

7. ábra Sajtótermékek olvasottsága

A reprezentatív minta válaszadóinak 52,9%-a nem nevezte meg az általa leghitelesebbnek tartott sajtóterméket. A ténylegesen választ adók 10,2%-a a HVG-t, 8,6%-a a Blikket, és 8,5%-a a Népszabadságot jelölte meg (lásd 8. ábra). Ennél a csoportnál az újságolvasási szokások és a sajtótermékek hitelességi mutató csak kis mértékben mutatnak összefüggést. Ezt úgy értelmezhetjük, hogy ezek az emberek a lapok olvasása révén nem feltétlenül tájékozódni szeretnének a társadalmi események és jelenségek világában. Legalább ilyen mértékben vezérli őket a szórakozás célja.

A jogász mintával kapcsolatban viszont leszögezhetjük, hogy azokat a sajtótermékeket fogyasztják (7. ábra), amelyeket hitelesnek tudnak elfogadni. Az ő céljuk egyértelműen az információk gyűjtésére irányul.

8. ábra Sajtótermékek hitelessége

A legkevésbé hitelesnek a reprezentatív mintában szereplők a Blikket (26%) és a Storyt (20%) tartják. A jogászok ugyancsak e két sajtóterméket tartják a leghiteltelenebbnek (Blikk 55%; Story 13%). A különbség az a két csoport között, hogy a társadalmat leképező csoportban a leghiteltelenebb lapok olvasása a leggyakoribb, míg a jogász mintában ezek fogyasztása relatív kisebb mértéket mutat. Ez ugyancsak alátámasztja a már fentebb kifejtett összefüggést, miszerint más céllal veszi a kezébe az újságokat a két csoport. Az előbbiek inkább szórakozás vágyával, az utóbbiak pedig tájékozódni szeretnének.

9. ábra A legkevésbé hiteles sajtótermék

A leginkább és legkevésbé hiteles sajtótermékre vonatkozó kérdés válaszai alapján elkészítettem egy hitelességi mutatót. Így kiderült, hogy a leghitelesebb sajtótermék a reprezentatív mintában szereplők szerint a HVG (9%), a Népszabadság (5%) és a Magyar Nemzet (4%). A jogászok között messze a leghitelesebbnek tartott újság a HVG (33%), ezt követi a Napi Gazdaság (11%), majd a Magyar Nemzet (9%) és a Népszabadság (8%).

10. ábra Hitelességi mutató (sajtótermék)

A „hol néz híradót vagy politikai műsorokat rendszeresen” kérdésre a reprezentatív minta válaszadóinak 10,2%-a nem adott választ, míg a 11 megadott televíziós csatorna közül a legnézettebb az RTL Klub, a TV2 és az MTV1 Híradója volt (lásd 11. ábra).

11. ábra Híradók nézettsége (több válasz lehetséges)

A reprezentatív minta válaszadói leghitelesebbnek a következő sorrendben az MTV1, az RTL Klub és a Hír TV híradóját ítélték, a jogászok a Hír TV és a M1 híradóját tartják a leghitelesebbnek (lásd 12. ábra).

Kevésbé markánsan, de itt is megfigyelhető az írott sajtófogyasztásánál leírt tendencia. A jogászok e médiumok közül is azokat részesítik inkább előnybe, amelyek szerintük hitelesen tájékoztatnak. A társadalomban viszont a hitelesség nem tekinthető a nézetséget elsősorban meghatározó uralkodó elvnek.

12. ábra A leghitelesebb híradó

Legkevésbé hiteles az RTL Klub, a TV2 és az ATV híradója az országos mintában szereplők szerint. A jogászok körében a leghiteltelenebb az RTL Klub, a Hír TV, az Echo TV és a TV2 híradója. Érdekes eredmény, hogy a Hír TV mind a hitelesség, mind a hiteltelenség rangsorában előkelő helyet foglalt el a jogász csoport válaszai alapján. A csatorna hírműsorának megosztó jellege valószínűleg a politikai attitűdök markáns különbözőségeivel függnek össze.

13. ábra A legkevésbé hiteles híradó

A sajtótermékekhez hasonlóan elkészítettem a híradók esetében is a hitelességi mutatót. A reprezentatív mintában az M1 és a Hír Tv híradója vezet ebben a tekintetben, a jogászok körében szintén ez a két híradó tűnik a leghitelesebbnek.

14. ábra Hitelességi mutató (híradók)

A reprezentatív minta válaszadóinak 69,3%-a nem olvasott rendszeresen hírportált, míg az origo.hu 18,3%-kal, és az index.hu 11,8%-kal bizonyult a leglátogatottabbnak (lásd 15. ábra).

15. ábra A internetes hírportálok látogatottsága (több válasz lehetséges)

A reprezentatív minta válaszadói hitelesség szempontjából ugyancsak az origo.hu és index.hu internetes portálokat emelték ki (lásd 16. ábra).

16. ábra A leghitelesebb hírportál

Mindkét mintában a Storyonline-t tartják a legkevésbé hiteles hírportálnak. A jogászok körében a kuruc.info és az ATV.hu is ebbe a kategóriába tartozik.

Ezeknek a médiumoknak a használata az újságolvasás és televíziózáshoz képest sokkal célirányosabb és saját aktív keresését igénylő. Ennek megfelelően a fentebb említett összefüggés itt úgy érvényesül, hogy a reprezentatív („szórakozni vágyó”) csoportban kisebbségbe vannak azok, akik a hírportálokat rendszeresen látogatják. Ez a kisebbség viszont már a jogász csoport („tájékozódó”) hozzáállásával megegyezően az általa hitelesnek tekintett oldalakat látogatja nagyobb gyakorisággal.

17. ábra A legkevésbé hiteles hírportál

Ahogy az előbbi két esetben, úgy itt is elkészítettem a hitelességi mutatót. Az Origo és az Index vezeti ezt a listát az országos mintában, a jogászok körében a HVG és az Index a leghitelesebb hírportál.

18. ábra Hitelességi mutató (internetes hírportálok)

4.1.3 - Pártpreferencia

E kérdéskörben kapott adataink hozzávetőleg illeszkednek a közvélemény-kutatások releváns méréseihez.

Az országos mintában a megkérdezettek egyharmada a Fideszt „támogatja”, a Jobbikot 12%, az MSZP-t 10%, az LMP-t 3%. A jogász minta eltér ettől: a Fidesz támogatottsága magasabb, 45%-os, míg a Jobbiké (4%) és az MSZP-é (5%) alacsonyabb. A jogász mintában megjelennek a KDNP, az SZDSZ szimpatizánsai is, de negyedük nem mondja meg melyik pártot preferálja.

19. ábra Pártpreferencia

Mindkét mintában a legelutasítottabb párt az MSZP. A reprezentatív mintában a válaszadók 44%-a, a jogász mintában 40%-a válaszolta azt, hogy az MSZP-re semmiképpen sem szavazna. A reprezentatív mintához képest a jogász mintában a Jobbik elutasítottsága nagyobb: míg előbbiben 14%, addig a jogászok körében 21% nyilatkozik úgy, hogy nem szavazna a radikális jobboldali pártra. A jogászok körében a Fidesz elutasítottsága alacsony, 6%-os, szemben az országos mintában tapasztalható 14%-os értékkel.

20. ábra Pártok elutasítottsága

A legutóbbi szavazási preferenciákat vizsgálva elmondhatjuk, hogy viszonylag kicsi az eltérés a két minta között. Egyedül a Fidesz esetében tapasztalhatjuk azt, hogy a jogászok 42%-a emlékszik úgy, hogy legutóbb a Fideszre szavazott, szemben az országos mintában tapasztalható 35%-os értékkel.

21. ábra Legutóbbi (2006-os) választás pártpreferenciái

A jelenlegi és a legutóbbi pártpreferencia-adat segítségével lehetőség nyílt arra, hogy megvizsgáljam az egyes pártok népszerűségének változását. A 10. ábrán látható, hogy két párt esetében történt érdemi változás: a Jobbik az országos mintában 12%-os erősödést volt képes felmutatni, az MSZP mindkét minta esetében 20% körüli (17, illetve 20%-os) visszaesést könyvelhet el.

22. ábra A pártpreferenciák változása

Fejezet  2

A függő változók alapeloszlásai és különbségei a két mintában

4.2.1 - Jogalkotás, jogalkalmazás, bűnözés

4.2.1.1 - Jogalkotás és jogalkalmazás, a halálbüntetés visszaállítása

A jogalkotással és jogalkalmazással kapcsolatban állításokat fogalmaztam meg. Az ezekkel az állításokkal való egyetértést mértékét négyfokú Lickert-skálán mértem. A négyfokú skálákat kétfokúvá konvertáltam (egyetért, nem ért egyet), így az elemzés során ezeket az adatokat vettem figyelembe.

Egyik mintában sem domináns azoknak a véleménye, akik egyetértenek azzal, hogy a szociális támogatások növelése nagymértékben csökkentené a bűnözést. A reprezentatív mintában szereplők 64%-a nem ért egyet ezzel a kijelentéssel, míg a jogászok között ez az arány még magasabb, 73%-os.

Ezzel egybecseng, hogy mindkét mintában 70% fölötti azoknak az aránya (76% az országos és 73% a jogász mintában), akik szerint a börtönbüntetés önmagában nem csökkenti a bűnözést. Úgy tűnik tehát, hogy a megkérdezettek szerint a bűnözést sem a szegénység szociális támogatással történő kezelésével, sem a börtönbüntetéssel való fenyegetéssel nem lehet érdemben visszaszorítani. Akkor mi lehet a megoldás a megkérdezettek szerint?

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

A szociális támogatások növelése nagymértékben csökkentené a

bűnözés mértékét

nem ért egyet

65%

73%

egyetért

35%

27%

A börtönbüntetés önmagában nem csökkenti a bűnözést

nem ért egyet

24%

27%

egyetért

76%

73%

A súlyosabb bírósági ítéletek nagyobb visszatartó erővel bírnának

nem ért egyet

12%

13%

egyetért

88%

87%

A halálbüntetést vissza kellene állítani

nem ért egyet

33%

54%

egyetért

67%

46%

1. táblázat A bűnözés visszaszorításával kapcsolatos állítások

A súlyosabb bírósági ítéletek. A két mintában ebben a kérdésben nem mutatkozik különbség: az országos mintában 88%, a jogász mintában 87% azok aránya akik inkább egyetértenek azzal, hogy a súlyosabb ítéletek nagyobb visszatartó erővel bírnak. Azaz azt mondhatjuk, hogy míg a börtönbüntetés tényét a társadalom (bennük a jogászok is) önmagában nem tartja elrettentőnek, addig az ugyanazért a bűncselekményért kapható súlyosabb büntetést már igen.

Joggal merülhet fel az a kérdés, hogy ez a súlyosbítás egészen az élet elvételéig, a halálbüntetés újbóli bevezetéséig terjedhet-e. E kérdésben a két minta jelentős eltérést mutat. A magyar társadalom egésze inkább a halálbüntetés mellett foglal állást (67% egyetért a visszaállítással), a jogászok többsége ellene (54% nem ért egyet). Hogy pontosabb képet alkothassak ebben a kérdésben, ez esetben a négyfokú skála eloszlását is megvizsgáltam. Ebből kiderül, hogy mindkét minta válaszadói igen megosztottak a kérdésben. A reprezentatív mintában szereplők 38%-a határozottan, 28%-a inkább egyetért a visszaállítással. Közel negyedük (23%) inkább, 10%-uk határozottan nem ért egyet a halálbüntetés újbóli bevezetésével. Ebből (a két középső érték összeadásával) láthatjuk, hogy 50% körüli azok aránya, akiknek véleménye nem határozott, inkább érzéseiket fogalmazzák meg, és érvek hatására véleményük akár változhat. Továbbá az is megfigyelhető, hogy ezek az eredmények ebben a mintában monoton csökkenő tendenciát mutatnak. A halálbüntetés visszaállítását határozottan igénylő véleménytől folyamatos gyakorisági csökkenéssel jut el az eloszlás a legalacsonyabb gyakorisági értékig, amely e büntetés határozott elutasítását jelenti.

A jogászok véleményei ezzel ellentétben sokkal kiegyensúlyozottabb képet mutatnak. Az ő csoportjukban a nem határozott véleménnyel rendelkezők nagyobb arányban találhatók, több mint 60%-nyian (33% inkább egyetért, 28% inkább nem ért egyet). Ez azt mutatja, hogy a jogászok véleménye kevésbé polarizált. Negyedük határozottan ellenzi a halálbüntetés visszaállítását és mindössze 13%-uk támogatja azt határozottan. A jogászvélemények kiegyenlítettebb volta mögött az sejthető, hogy jogi ismereteikből, tapasztalataikból kifolyólag valószínűleg sokkal több szempont alapján foglalnak álláspontot. A két minta között e kérdésben mutatkozik a legnagyobb eltérés, hiszen a magyar társadalom 38% támogatta határozottan a visszaállítást.

23. ábra A halálbüntetés visszaállításának megítélése

A fentieket alátámasztja, és további adalékkal szolgál ezzel a kérdéskörrel kapcsolatban az a kérdéssor, mely azt vizsgálja, hogy a válaszadók hogyan vélekednek arról, hogy bizonyos események bekövetkezése esetén csökkenne-e a bűnözés.

Az előzőekhez hasonlóan a többség egyik mintában sem gondolja úgy, hogy a megnövelt mértékű szociális támogatás csökkentené a bűnözés mértékét (60—60%).

Ugyancsak a korábban már vizsgált állításokkal megegyező eredményeket láthatunk a súlyosabb bírósági ítéletekkel és az elrettentő büntetőtörvényekkel kapcsolatban. Mindkét mintában 90% feletti az egyetértés azzal, hogy a súlyosabb bírósági ítéletek csökkentenék a bűnözést. Az elrettentő büntetőtörvények esetében ugyancsak 90% körüli egyetértéssel találkozhatunk (országos minta: 91%, jogász minta: 85%).

Ugyancsak igen magas egyetértéssel találkozik a szorosabb emberi közösségek bűnözést csökkentő hatását hangsúlyozó állítás. Itt a két minta között szignifikáns eltérés mutatkozik: a jogászok 94%-a ért egyet azzal, hogy a szorosabb emberi közösségeknek fontos szerep juthatna a bűnözés visszaszorításában, szemben az országos mintában tapasztalható 84%-os egyetértéssel.

A szigorúbb iskolai nevelés is igen népszerű mind a két mintában: a reprezentatív országos mintába kerülők 79%-a gondolja úgy, hogy az iskolai fegyelem javíthat a bűnözési statisztikákon. Ehhez az arányhoz hasonlóan vélekednek a jogászok is (83%).

A munkanélküliség megszűnése a társadalom 84%-a szerint vezetne a bűnözés csökkenéséhez. A jogászok kevésbé hisznek ebben: 75%-uk gondolkozik így.

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

A BŰNÖZÉS CSÖKKENTÉSÉHEZ VEZETNE…

a munkanélküliség megszűnése

nem ért egyet

16%

25%

egyetért

84%

75%

a szigorúbb iskolai nevelés

nem ért egyet

21%

17%

egyetért

79%

83%

a szorosabb emberi közösségek

nem ért egyet

16%

6%

egyetért

84%

94%

a megnövelt mértékű szociális támogatások

nem ért egyet

60%

60%

egyetért

40%

40%

a súlyosabb bírósági ítéletek

nem ért egyet

9%

10%

egyetért

92%

90%

az elrettentő büntetőtörvények

nem ért egyet

9%

15%

egyetért

91%

85%

2. táblázat A bűnözés csökkenéséhez vezetne…

A fent leírtakat összefoglalva elmondható, hogy a magyar társadalom a börtönbüntetést önmagában nem tartja visszatartó erőnek. Feltehetőleg úgy gondolják, hogy a börtönbüntetés tényével a bűnelkövetők tisztában vannak az elkövetés pillanatában, tehát ez nem lehet visszatartó erő. Úgy tűnik, hogy a bűnözést a társadalom nem csak szociális problémaként érzékeli. Ebből következik, hogy a szociális segélyek növelése önmagában nem segítene a probléma kezelésében. Itt érdemes azt megjegyezni, hogy az elmúlt években a szociális segélyek megítélése erősen romlott a magyar társadalomban, így ezeket a véleményeket ez a véleményklíma befolyásolhatta.

A magyar társadalom - köztük a jogászok is - a bűnözés visszaszorításának legfőbb eszközét a megelőzésben látja. Kezdve ezt már a szigorúbb iskolai nevelésnél, a szorosabb emberi közösségek kialakításánál, valamint a jogalkotás és a jogalkalmazás területén is. A két minta között „konszenzus alakult ki”, vagyis a jogalkotás és a jogalkalmazás területén szigorúbb eljárást várnának el. Ez az egység azonban a halálbüntetés megítélésekor megbomlik. A társadalom többsége egyetért a halálbüntetés visszaállításával, a jogászoknál azonban az egyet nem értők kerültek többségbe. Fontos megjegyezni, hogy mindkét esetben többségbe voltak a nem határozott véleményt megfogalmazók. Ezek véleménye érvek hatására feltehetőleg változhatnak bármelyik irányba.

Ebben a fejezetben kell szólni két olyan állításról, mely szorosan nem függ össze a bűnözés mértékének visszaszorításával, azonban a jogalkotás, jogalkalmazás tárgykörébe tartozik. A két állítás az abortusszal illetve a könnyűdrogok fogyasztásának tiltásával foglakozik.

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

Az abortuszt be kellene tiltani

nem ért egyet

80%

95%

egyetért

20%

5%

Az enyhe kábítószerek, például a marihuána fogyasztását legalizálni kellene

nem ért egyet

73%

67%

egyetért

27%

33%

3. táblázat Az abortusz tiltása és a könnyűdrogok legalizálása

Az abortusz tiltásával a többség nem ért egyet. A reprezentatív mintában 20% azok aránya, akik betiltanák az abortuszt, a jogászok között ezzel szemben mindössze 5% ezeknek az aránya.

Az enyhe kábítószerek legalizálásával a többség egyik mintában sem ért egyet, és ebben a tekintetben nincs szignifikáns különbség a két minta között. Az országos minta közel háromnegyede (73%), a jogászok kétharmada ellenezne egy ilyen irányú enyhítést.

E két utóbbi kérdéskör hozzávetőlegesen jól méri az egyént illetve a csoportot a konzervativizmus – liberalizmus dimenzióban. A két csoport eredményeinek összevetése nyomán csak relatív különbséget állapíthatunk meg. Eszerint a jogászok liberálisabban gondolkodnak, mint a magyar társadalom egésze, vagy a másik oldalról megfogalmazva, a magyar lakosság általában konzervatívabb, mint a részét képező jogászok csoportja.

4.2.1.2 - A bűnelkövetés okai

A bűnözés lehetséges okaként a megkérdezetteknek 12 állítást kellet értékelni kétféleképpen. Először a lehetséges okokat egyesével felsorolva egy négyfokú skálán ítélték meg aszerint, hogy mennyire meghatározó a bűnözővé válás vonatkozásában. Ezután a 12 ok közül a 3 legfontosabbat kellett kiválasztaniuk és rangsorolniuk.

Ahogy a 4. táblázatban látszik, jelentős különbségek nem mutatkoztak az okok megítélésében a két minta válaszai között. Szinte mindegyik ok esetében 80% fölött volt azok aránya, akik szerint az adott ok szerepet játszik a bűnözővé válásban. Ami elmondható, hogy a társadalom a bűnözővé válást leginkább belső okokkal, az emberi természettel, saját döntéssel, akarattal (pl. nyereségvágy) magyarázza. A jogászok ehhez nagyon hasonló okokat gondolnak fontosnak, de hangsúlyosan megjelenik körükben a külső tényezők hatása is (pl. csoport negatív hatása, nevelési problémák).

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

LEHETSÉGES OK A BŰNÖZŐVÉ VÁLÁS SORÁN …

Nehéz gyerekkor, korai családi problémák

nem számít

19%

14%

számít

81%

86%

Mentális (pszichés) betegségek, személyiségzavarok

nem számít

14%

20%

számít

86%

80%

Szegénység, megélhetési nehézségek

nem számít

20%

18%

számít

80%

82%

Hirtelen felindultság, bosszú

nem számít

14%

19%

számít

86%

81%

Nevelési problémák

nem számít

14%

9%

számít

86%

91%

Agresszivitás, erőszakos természet

nem számít

6%

2%

számít

94%

98%

Nyereségvágy, a gyors meggazdagodás vágya

nem számít

9%

6%

számít

91%

94%

Szenvedélybetegségek

nem számít

18%

14%

számít

82%

86%

Társadalmi stabilitás hiánya, egyenlőtlenségek

nem számít

22%

13%

számít

78%

87%

Gondatlanság, felelőtlenség

nem számít

25%

18%

számít

75%

82%

Csoport negatív befolyása

nem számít

12%

3%

számít

88%

97%

Az erőszak gyakori megjelenése a médiában

nem számít

19%

19%

számít

81%

81%

4. táblázat  A bűnözés lehetséges okai

Ezt a viszonylag egységes képet finomítja, ha a három legfontosabb okot vizsgáljuk.[1] A reprezentatív mintában 50%-nyian választották a három legmeghatározóbb ok közé a szegénységet, a megélhetési nehézségeket, azaz egy kényszer szerepét emelik ki a bűnözővé válásban. Ezt szorosan követi két belső ok: a nyereségvágy és az erőszakos természet. Fontos megjegyezni, hogy a szegénységet kiemelkedően sokan, 25%-nyian harmadik okként sorolják be, a két belső ok az első két helyen megelőzi a kényszerhelyzetet.

A megkérdezett jogászok körében egészen más mintázatot láthatunk. A már említett két belső ok itt is igen hangsúlyos, de ismét megjelenik az ebben a mintában a bűnözés csökkentésével kapcsolatban fontos szerepet kapott megelőzés szempontja. Elsősorban a család szerepe. 35%-nyian említették a 3 legfontosabb ok között, a nehéz gyerekkort, a korai családi problémákat. Ennek az oknak az említettsége az országos mintában mindössze 16%-os. A jogászok körében kiemelkedik még az okok közül a szenvedélybetegségek okozta bűnelkövetés is.

Összességében elmondható, hogy a társadalom a bűnelkövetést némileg távolítva magától belső okokra vezeti vissza. Aki bűnt követ el szerintük, az saját hibájából teszi azt. A jogászok ezt kiegészítve fontos szerepet tulajdonítanak a külső tényezőknek is. Leginkább a nevelés hiányosságaiban, a család nem megfelelő működésében fedeznek fel a bűnelkövetéssel összefüggő okokat (lásd 8. számú Melléklet).

24. ábra A bűnözés lehetséges okai

4.2.1.3  Bűncselekmény, sértett, áldozat

A magyar társadalomban minden ötödik ember volt áldozata bűncselekménynek, ebben a jogászok sem térnek el az országos átlagtól.

25. ábra Volt-e már bűncselekmény áldozata?

Azonban ha azt vizsgáljuk, hogy számít-e valaki arra, hogy bűncselekmény áldozatává válik, akkor a két minta eredményei között jelentős eltéréseket találunk. Az országos mintában szereplők 15%-a határozottan tart attól, hogy áldozattá válik, miközben a jogászok között ez az arány mindössze 2%. Az „inkább tart a bűncselekmény áldozatává válástól” arányai kiegyenlítettek a két mintában (42, illetve 38%). Jelentős különbséget az „inkább nem tartok” kategóriájában láthatunk. Ezek szerint a jogászok optimistábbak a társadalom egészénél, hiszen 43%-uk tartozik ebbe a kategóriába, szemben a társadalomban tapasztalható 29%-os aránnyal. A teljesen optimisták ismét hasonló arányban találhatóak a két mintában (14 és 17%).

A jogászok optimistább szemlélete nem vezethető vissza az eddigi tapasztalataikra (hiszen eddig hasonló mértékben voltak áldozatai bűncselekményeknek). Feltehetőleg a már említett magasabb státuszukból és jobb anyagi helyzetükből adódó biztonságosabb lakókörnyezetükből fakad.

26. ábra Tart-e attól, hogy bűncselekmény áldozatává válhat?

A kérdőív tartalmazott kérdést az eddig elszenvedett, illetve a várható bűncselekmények jellegével kapcsolatban.

Az ezekre a kérdésekre adott válaszok is igen érdekes adatokat eredményeztek. A jogászok szinte kizárólag a lopást említették eddig elszenvedett bűncselekménytípusként (90%). Elenyésző arányban (5-5%) említik a rablást, a zaklatást, a rágalmazást.

Az országos minta sokkal színesebb képet mutat: itt is vezet a lopás, de csak 70%-os említettséggel. A második helyen a testi sértés áll 14%-kal (ez a jogászok között nem kapott említést). Harmadik a rablás 12%-kal, negyedik a zaklatás 10%-kal. Jogászok elmondásuk szerint nem voltak csalás áldozatai (talán szakmájuk okán sem vallanának be a kárukra elkövetett ilyen jellegű bűncselekményt), ezzel szemben közel minden tizedik magyar ellen elkövettek már csalást.

27. ábra Milyen bűncselekmény áldozata volt?

Talán még érdekesebb adatokat láthatunk az arra a kérdésre adott válaszok eredményei között, hogy a kérdezett milyen, a sérelmére elkövetett bűncselekménytől tart.

Ebben a kategóriában is a lopás vezet mindkét mintában. A jogászok ettől a típusú bűncselekménytől jobban tartanak (döntő többségben a sérelmükre is hasonló bűncselekményeket követtek el), mint az országos átlag. Meglepő módon a második helyen a rablás szerepel annak ellenére, hogy egyik csoport sérelmére sem követtek el nagy számban ilyen jellegű bűncselekményt. Mindkét csoportban 60% feletti említést kap ez a bűncselekmény (64, illetve 65%). A testi sértés is magas értékeket ér el, igaz az országos mintában szignifikánsan magasabb értékkel szerepel (44%-kal), mint a jogászok mintájában (33%). A két utóbbi (a rablásra valamint a testi sértésre vonatkozó) eredményt összekapcsolja annak az erőszakkal való párosulása. Az agressziótól való félelem úgy látszik nem a tapasztalatok gyakoriságán alapul. A számítógépes bűncselekmény áldozatává válásától a jogászok körében 18%-nyi válaszadó tart, a reprezentatív mintában ez az érték 14%. Itt nincs jelentős eltérés, de az országos mintában két bűncselekménytípus is megelőzi ezt: 23%-kal a csalás és 18%-kal a zaklatás. E két utóbbi típusú bűncselekmény áldozatává válását a jogászok magukra vonatkozólag kevésbé tartják elképzelhetőnek.

28. ábra Milyen bűncselekménytől tart?

Összességében megállapíthatjuk, hogy miközben az eddig a megkérdezettek sérelmére elkövetett bűncselekmények arányaiban nem találunk eltérést, azok típusában már megmutatkozik a két minta különbözősége (lásd 9. számú Melléklet). A magasabb státusz, a jobb életkörülmény mérsékli általában a „félelmeket”, valamint meghatározott (elsősorban vagyonelleni) veszélyek észlelésére tesz fogékonnyá. Mindkét minta eredményei alapján elmondható, hogy jobban tartanak az emberek az erőszakos bűncselekmények bekövetkeztétől, mint az a valóságban megtörténik velük (lásd 10. számú Melléklet). Kutatásom megbízhatóságát igazolja, hogy a sértetté válás adatai megközelítőleg megfelelnek e korábbi vizsgálatok hasonló adatainak, (lásd OBT, 1997).

4.2.2 - Az igazságszolgáltatás elfogadottsága

Fontos megvizsgálni, hogy ha valaki bűncselekmény áldozatává vált, vagy ennek veszélyét érzi, hogyan viszonyul a magyar igazságszolgáltatáshoz. Ennek mérésére nyolc állítást fogalmaztam meg, és a korábbiakhoz hasonlóan vizsgáltam az állításokra adott válaszokat és a két minta közötti eltéréseket.

Ezek az állítások igen jelentős különbségeket mutattak a két minta között, hiszen a reprezentatív mintába kerülők – feltehetően igen kevés saját tapasztalat által – egy laikus véleményt fogalmaztak meg, míg a jogászok feltételezhetően részben tapasztalatuk, részben a „mundér becsületét védve” alakították ki álláspontjukat.

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

A befolyásos emberekre másképp alkalmazzák a jogot, mint az átlagemberekre

nem ért egyet

15%

51%

egyetért

85%

49%

A magyar igazságszolgáltatás független a politikától

nem ért egyet

79%

46%

egyetért

21%

54%

Az ügyek kimenetele nagymértékben a bíró személyétől is függ

nem ért egyet

22%

21%

egyetért

78%

79%

A magyar bíróságok előtt minden ember egyenlő elbírálásban részesül

nem ért egyet

72%

32%

egyetért

28%

68%

Ma Magyarországon mindig érdemes igazunkat a bíróságon keresni

nem ért egyet

64%

25%

egyetért

36%

75%

Nem érdemes pereskedni, mert ez csak az ügyvédeknek kedvez

nem ért egyet

30%

76%

egyetért

70%

24%

A bíróságok által hozott ítéleteket általában elfogadhatóknak tartom

nem ért egyet

50%

9%

egyetért

50%

91%

A bírósági ítéletekben a jog és az igazságosság gyakran elválik egymástól

nem ért egyet

20%

45%

egyetért

80%

55%

5. táblázat Az igazságszolgáltatás elfogadottsága

A jogegyenlőség kérdését firtató állítással kapcsolatban jelentős különbség mutatkozott a két minta között, de a jogászok közel fele is kritikusan vélekedik ebben a kérdésben.

A politikától független igazságszolgáltatásban a laikusok 79%-a nem hisz, igaz a jogászok 46%-a sem hisz a független bíróságokban.

A bíró személyének ügyeket befolyásoló voltában alakul ki egyedül konszenzus a két minta szereplői között. Egyenlő arányban vélekednek úgy, hogy a bíró személye befolyásolja az ügyek kimenetelét.

A laikusok markáns többsége nem értett egyet azzal, hogy a magyar bírósági gyakorlatban érvényesül az egyenlő elbírálás elve, míg a jogászok határozottan így vélték.

A reprezentatív és a jogász minta állásfoglalásai arról, hogy az igazságkeresés adekvát helye a bíróság lenne, azaz „Ma Magyarországon mindig érdemes igazunkat a bíróságon keresni” a jogegyenlőséghez hasonlóan átlósan helyezkednek el. A laikusok kételkedők, a jogászok pedig többségükben az egyetértők között voltak.

Fontosnak tartom, hogy a jogász minta állásfoglalásai pozitív szakmai önképet mutatnak, míg a laikus minta ennek a csoportnak a működésmódját ítéli diszfunkcionálisnak.

A pereskedést csak az ügyvédeknek kedvező eljárásnak, inkább a laikus minta tagjai tekintették. A reprezentatív minta közel 70%-a tartozott a két, eltérő szinten egyetértő csoportba, míg a jogász mintához tartozók negyedrésze sem értett egyet ezzel.

A bírósági ítéletek elfogadhatósága igen megosztja a reprezentatív mintát. Felük elfogadhatónak tartja azokat, felük nem. A jogászok ezzel szemben szinte egyöntetűen kiállnak a bírósági ítéletek mellett.

A jog és igazságosság különválásával kapcsolatban is igen súlyos kritikát fogalmaznak meg a laikusok, igaz a jogászok 55%-a is egyetért azzal, hogy e két dolog gyakran elválik egymástól a bírósági ítéletekben.

Azt tartom fontosnak, hogy a magyar felnőtt népességet képviselő minta és a jogászok állásfoglalásai ebben a kérdésben is gyökeresen eltértek egymástól. A reprezentatív mintában olyan kritikát fogalmaztak meg, amely a jogászok pozitív szakmai önképébe nehezen illeszthető be.

Összefoglalva elmondható, hogy a magyar társadalom negatívan vélekedik, erőteljesen szkeptikus a bíróságok, az igazságszolgáltatás működésével kapcsolatban. Megkérdőjelezik függetlenségét a politikától, a befolyásos embereket pozitívan kezelőnek látják, és a bírósági eljárások többségét feleslegesnek tartják. A jogászok természetesen többnyire homlokegyenest az ellenkező álláspontot foglalják el, bár azt érdemes megemlíteni, hogy a minta negyede, harmada esetenként éles kritikát fogalmaz meg az állításokon keresztül. Érdekes és értelmezésre váró eredmény, hogy a jogászok, akik általában és a társadalom egészétől különbözően „hisznek” a magyar igazságszolgáltatásban a bírók személyes befolyásoló szerepét illetően, kivételesen csatlakoznak a szkeptikusok táborához.

4.2.3 - Rendszerkritika és világkép

4.2.3.1 - Rendszerigazolás, rendszerkritika

A kérdőívben nyolc állítást fogalmaztam meg a demokráciával, a jelenlegi rendszerrel, a közélettel kapcsolatban. Ahogy eddig is négyfokú skálán mértem a válaszokat, melyeket a könnyebb értelmezhetőség kedvéért kétfokúvá konvertáltam.

Miközben megfigyelhető, hogy a két mintában a válaszadók attitűdjeinek iránya nem tér el (a többség mindkét mintában hasonlóan gondolkodik), addig az megállapítható, hogy a jogászok valamivel jobb véleménnyel rendelkeznek a demokráciáról, a jelenlegi rendszerről és a politikáról.

A demokrácia működésével kapcsolatban mindkét mintában szereplők pesszimisták, a reprezentatív minta válaszolóinak 79%-a, a jogász minta válaszolóinak 71%-a gondolja úgy, hogy évtizedek múlva sem fog úgy működni Magyarországon a demokrácia ahogy kellene.

A jogászok 91%-a úgy tartja, hogy foglalkozni kell a közélettel, míg az országos mintában szereplők között ez az arány 65%-os, azaz a magyar társadalom kevésbé fordul a közélet felé, mint a jogászok.

A Kádár-rendszer iránti nosztalgia igen erős mindkét mintában, igaz a magyar társadalom 76%-a tekint rá pozitívan, szemben a jogászok 60%-ával.

A csalódottság érthető, hiszen mindkét mintában nagy arányban (82 és 71%) találunk olyanokat, akik úgy gondolják, hogy a politikai pártok nem az ország érdekeit képviselik.

Nem meglepő, hogy mindkét mintában mindössze egyharmad az aránya azoknak, akik úgy vélik, hogy az átlagembernek ráhatása van a közéletre.

Látszólag ellentmondóan magas azoknak az aránya, akik úgy vélik, hogy érdemes elmenni szavazni (72, illetve 96%). Itt érdemes azt megjegyezni, hogy nem csak arról lehet szó, hogy érdemes elmenni szavazni, hanem „állampolgári kötelesség” is, így jobban magyarázható ez a magas arány mindkét mintában.

A korrupció elleni harcot mindkét mintában szereplők igen fontosnak tartják és igen népszerű az a gondolat, hogy az országnak egy erőskezű vezetőre van szüksége, aki tudja kezelni az ország problémáit.

Összegezve elmondható, hogy a mai magyar demokráciát, annak működését az emberek negatívan ítélik meg. Az is megállapítható ugyanakkor, hogy ez a néhol már lesújtó vélemény nem kapcsolódik össze apátiával és az azzal járó passzivitással. A jobbító aktivitásra vonatkozó kérdéseknél (közélettel való foglalkozás, szavazási hajlandóság, korrupció elleni fellépés) mindkét csoportban többségbe kerültek a pozitív választ adók. A megkérdezettek fontosnak tartják, hogy az állampolgárok tevőlegesen is kivegyék a részüket a társadalom működésének jobbá tételében.

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

Magyarországon a demokrácia még évtizedek múlva sem fog úgy működni, ahogyan kellene

nem ért egyet

21%

29%

egyetért

79%

71%

Nem helyes, ha nem foglalkozunk a közélettel, hanem kizárólag saját családunkkal és barátainkkal törődünk

nem ért egyet

35%

9%

egyetért

65%

91%

Az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt

nem ért egyet

24%

40%

egyetért

76%

60%

Az átlagembernek ráhatása van a közéletre

nem ért egyet

67%

67%

egyetért

33%

33%

A politikai pártok nem igazán képviselik az ország érdekeit

nem ért egyet

18%

29%

egyetért

82%

71%

Érdemes elmenni szavazni, mert ezzel ráhatásunk van a politikai döntésekre

nem ért egyet

28%

4%

egyetért

72%

96%

Magyarországon szükséges a korrupció elleni harc, mert ez végül eredményhez vezet

nem ért egyet

12%

7%

egyetért

88%

93%

Egy erőskezű politikai vezetőnek kellene átvenni a hatalmat, hogy megoldja az ország problémáit

nem ért egyet

16%

19%

egyetért

84%

81%

6. táblázat Rendszerkritika I.

Hasonló állítások szerepeltek a kérdőív egy másik részében, igaz ezek inkább a magyar társadalommal, az országgal foglalkoztak. Ezekkel az állításokkal kapcsolatban is el lehet mondani, hogy a jogászok optimistábbak az átlagnál, a magyar társadalmat jobbra értékelik, és a jelenlegi rendszert is megfelelőbbnek tartják.

Az országos mintában szereplők 70%-a nem tartja tisztességesnek a magyar társadalom többségét. A jogászok megosztottak ebben a kérdésben. Felük a többségről úgy gondolja, hogy tisztességes, felük ennek ellenkezőjéről van meggyőződve.

Az előbbi állítássorral összhangban (a múlt rendszer iránti nosztalgia) mindkét mintában a nagy többség (92 és 84%) egyetért azzal, hogy át kell alakítani a magyar gazdaság és társadalom szerkezetét.

Ezt az átalakítási igényt támasztja alá, hogy az országos minta 86%-a, a jogász minta 78%-a vélekedik úgy, hogy a társadalom állapota évről-évre romlik.

A társadalmi egyenlőtlenségek érzékelését vizsgáló állítás (mindenkinek megvan a lehetősége a gazdagodásra) esetében mindkét mintában a nagy többség úgy véli, hogy ezek a lehetőségek nem mindenkinek adottak.

Mindezek ellenére mindkét mintában 80% körüli azok aránya, akik Magyarországra, mint a világ legszebb helyére gondolnak. Az emocionális kötődés nem a társadalmi-, gazdasági megelégedettségre épül.

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

Úgy gondolom, hogy a magyar társadalom tisztességes

nem ért egyet

70%

49%

egyetért

30%

51%

A magyar gazdasági és társadalmi szerkezetet gyökeresen át kellene alakítani

nem ért egyet

8%

16%

egyetért

92%

84%

Számomra „a világon a legszebb hely, Magyarország”

nem ért egyet

22%

18%

egyetért

78%

82%

A legtöbb hazai politikai döntés a közjót szolgálja

nem ért egyet

81%

74%

egyetért

19%

26%

Magyarországon mindenkinek megvan a lehetősége a gazdagodásra és a boldogságra

nem ért egyet

76%

69%

egyetért

24%

31%

Társadalmunk állapota minden évben egyre rosszabb

nem ért egyet

14%

22%

egyetért

86%

78%

7. táblázat Rendszerkritika II.

4.2.3.2 - Igazságos világba vetett hit

Az igazságos világba vetett hitet nyolc állítással, négyfokú skálán mértem. A könnyebb értelmezés kedvéért a skálákat kétfokúvá konvertáltam. A nyolc állítás között négy „általános” és négy „személyre vonatkozó” szerepelt.

Az állításokra adott válaszokban jelentős különbségeket találtam a két minta között. Az általános állításokra adott válaszokban kisebb különbségeket látok, de már itt is elmondható, hogy a magyar társadalom a világot nem tartja igazságosnak, de legalábbis igen megosztott ebben a kérdésben. A jogászok világról alkotott képe pozitívabb, többségük hisz a világ igazságosságában. Az országos mintában a válaszadók 60%-a nem ért egyet azzal, hogy a világ alapvetően igazságos, a jogászok kisebb aránya, a fele gondolkodik így. Az emberek sorsával foglalkozó állítással („Az emberek az életben általában azt kapják, amit megérdemelnek”) a reprezentatív mintában szereplők 43%-a ért egyet, szemben a jogászokkal, akiknél 60% ez az arány. Az igazságtalanságok kivételességével foglalkozó állítás esetében mindkét mintában többségbe kerülnek az egyetértők, de a jogászok jóval optimistábbak (74%) az országos átlagnál (53%). Az igazság győzelmében a jogászok 68%-a hisz, az országos mintába kerülők 61%-a viszont nem hisz ebben.

A saját életre vonatkozó állítások esetében sokkal optimistább válaszokat kapunk. Azonban itt is megmutatkozik a két minta közötti jelentős különbség. A jogászok közel 90%-a szinte mind a négy állítás esetében optimistán válaszolt. Ezek alapján a jogászok nagy többsége sorsával elégedett, a vele történő dolgot igazságosnak és megérdemeltnek véli. A reprezentatív mintába kerülők többsége is így gondolkodik, de minden állítás esetében találhatunk egy 40% körüli réteget, aki pesszimistán nyilatkozik saját életéről és a vele történtekről, és azokat igazságtalannak véli. A pesszimista válaszok a legnagyobb arányban az „általában azt kapom, amit megérdemlek” állítással kapcsolatban érkeztek. Itt 49% nem értett egyet ezzel az állítással.

Reprezentatív minta (N=1000)

Jogász minta (N=100)

ÁLTALÁNOS

Azt gondolom, hogy a világ alapvetően egy igazságos hely

nem ért egyet

60%

51%

egyetért

40%

49%

Az emberek az életben általában azt kapják, amit megérdemelnek

nem ért egyet

57%

40%

egyetért

43%

60%

Szilárd meggyőződésem, hogy az igazságtalanságok az élet minden területén (pl.: szakma, család, politika) inkább kivételesnek, mintsem általánosnak számítana.

nem ért egyet

47%

26%

egyetért

53%

74%

Biztos vagyok benne, hogy az igazság mindig győzedelmeskedik az igazságtalanság felett

nem ért egyet

61%

32%

egyetért

39%

68%

SZEMÉLYRE VONATKOZÓ

A velem kapcsolatban hozott fontos döntések általában igazságosak

nem ért egyet

43%

6%

egyetért

57%

94%

Általában azt kapom, amit megérdemlek

nem ért egyet

49%

10%

egyetért

51%

90%

Az életben velem történő igazságtalanságok inkább kivételnek, mintsem általánosnak számítanak

nem ért egyet

42%

13%

egyetért

58%

87%

A legtöbb dolog, ami az életemben velem történik, helyénvaló

nem ért egyet

45%

12%

egyetért

55%

88%

8. táblázat  Az igazságos világba vetett hit

Összességében elmondható, hogy a jogászok magasabb státuszukból és jobb életkörülményeik adódóan saját életüket és a világot is igazságosabbnak látják, mint a reprezentatív minta többsége. A magyar társadalom láthatóan igen pesszimista. Általában a világot tartják igazságtalannak, a saját életükkel kapcsolatban valamivel optimistábbak. Mindkét minta alapján elmondható, hogy a válaszadók saját életüket igazságosabbnak vélik a világnál. A velük történt igazságtalanságokat külső körülményeknek, a környezet, a világ hibájának tulajdonítják, nem a saját hibájukként percipiálják.

Fejezet  3

A függő változók többdimenziós összefüggései

Ebben a fejezetben a függő változók többdimenziós összefüggéseit fogom tárgyalni. Fontosnak tartom megjegyezni, hogy csak a szignifikáns összefüggéseket mutatom be. Az összefüggések esetében a nem szignifikánsakról csak akkor ejtek szót, ha azok a téma szempontjából meglepőek, azaz egy várható, vagy előre feltételezett összefüggés nem nyert igazolást.

Az elemzés megkezdésekor, több előfeltevésem, hipotézisem is megfogalmazódott. Ezek beigazolódásáról, vagy cáfolatáról az összefoglaló fejezetben térek ki.

Feltételezésem volt, hogy a korábbi kutatásom során vizsgált elsőéves joghallgatók a laikusokéhoz, az ötödéves joghallgatók a jogászokéhoz hasonló véleményt fognak megfogalmazni az igazságszolgáltatással kapcsolatban.

Feltételeztem továbbá, hogy a rendszerkritikát erősen befolyásolja a kérdezettek élethelyzete, státusza.

A büntetési tételek szigorításával való egyetértést, akár a halálbüntetés újbóli bevezetésének pártolását meghatározhatja, hogy az illető ellen követtek-e el bűncselekményt.

4.3.1 - Jogalkotás, jogalkalmazás

A szociális támogatások növelése a nők 39%-a szerint csökkentené a bűnözést. Ebben az esetben szignifikáns eltérés mutatkozik a férfiak véleményéhez képest, hiszen a férfiak mindössze 31%-a vélekedik hasonlóan. Ez az eredmény értelmezhető úgy, hogy a nők hajlamosak empatikusabbak lenni a nehéz élethelyzetben lévőkkel.

Érdekes eredményt mutat a szubjektív anyagi helyzet szerinti eloszlás. Azok között, akik arról számoltak be, hogy súlyos anyagi problémákkal küzdenek 49% ért egyet azzal, hogy a szociális támogatás csökkentené a bűnözés mértékét. Az így vélekedők aránya a jobb anyagi helyzetben lévők felé csökken, és 29%-os értéket ér el azok között, akik azt állítják magukról, hogy nem kell nélkülözniük. Ezen attitűdöknek esetleg tulajdoníthatunk énvédő funkciót is, amely eloszlásukat megmagyarázhatja. Érdekes viszont, hogy az utolsó csoport, a magukat legjobb anyagi helyzetűnek ítélők körében jelentős többségbe kerülnek az állítással egyetértők (63%). Ők helyzetükből fakadóan talán jobban érintettek a társadalmi felelősségvállalás, vagy karitatív tevékenységek területén.

29. ábra A szociális támogatások növelése nagymértékben csökkentené a bűnözés mértékét / kérdezett neme

30. ábra A szociális támogatások növelése nagymértékben csökkentené a bűnözés mértékét / szubjektív anyagi helyzet

A bírósági ítéletek súlyossága és a bűnözés csökkenése közötti összefüggést a társadalom többsége igaznak vélte. Az egyes társadalmi csoportok között kevés szignifikáns eltérést találunk. Ezeknek egyike a különböző iskolai végzettséggel rendelkezők csoportja. Legkevésbé a legmagasabb iskolai végzettséggel rendelkezők értenek egyet ezzel az állítással, igaz körükben is nagy többségbe kerülnek az egyetértők (78%). Ez a véleménykülönbség fakadhat abból is, hogy ebben a csoportban (éppen magasabb kvalifikáltságukból eredően) lehet, hogy magasabb azoknak az aránya, akik bűnelkövetés prevencióját több dimenzióban, nem ennyire kizárólagosan a büntetés szigorításával vélik megvalósíthatónak. A többi végzettségi csoportban 90% körül mozog az egyetértők aránya.

31. ábra A szociális támogatások növelése nagymértékben csökkentené a bűnözés mértékét / iskolai végzettség

Ahogy az alapeloszlások tárgyalásánál is láttuk a hangsúly a súlyosabb börtönbüntetéseken van. A többség szerint a börtönbüntetés önmagában csökkenti a bűnözést. Szignifikánsan eltérő csoportokat a reprezentatív mintában csak településtípus szerinti bontásban találunk. Budapesten az átlagosnál nagyobb arányban (35%) találunk olyanokat, akik szerint a börtönbüntetés önmagában nem bír visszatartó erővel. A többi településtípuson élők körében ez az arány 20% körül mozog.

32. ábra A börtönbüntetés önmagában nem csökkenti a bűnözést / településtípus

Megvizsgáltam azt is, hogy a büntetési tételek szigorításával való egyetértést befolyásolja-e, hogy a válaszoló volt-e már sértett, vagy fél-e attól, hogy a jövőben sértetté válik. Az adatok azt mutatták, hogy a múltbeli események nem befolyásolják a válaszadó véleményét. Az azonban, hogy mit „várnak” a jövőtől már szignifikáns különbséget mutat. Akik jobban megélték veszélyeztetettségüket, azok hajlamosabbak voltak a szigorúbb bírósági ítéleteknek nagyobb preventív erőt tulajdonítani.

33. ábra A súlyosabb bírósági ítéletek nagyobb visszatartó erővel bírnának/ Tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik?

Ahogy korábban már bemutattam, különböző állításokat fogalmaztam meg azzal kapcsolatban, hogy milyen események fennállása esetén csökkenne a bűnözés. Ezek alapeloszlásai összhangban álltak a már megvizsgált állítások eredményeivel. Most a különböző társadalmi csoportok ezekről alkotott véleményét fogom bemutatni.

Az első ilyen esemény a munkanélküliség megszűnése. A településtípus mentén szignifikáns eltérést találunk ebben a kérdésben. Budapesten vannak legkisebb arányban azok, akik úgy gondolják, hogy a munkanélküliség megszűnése a bűnözés csökkenéséhez vezetne. Igaz, a fővárosban is 72% azoknak az aránya, akik szerint a teljes foglalkoztatottság segítene a bűnözési statisztikák javulásában. A „településlejtőn” lefelé haladva ennél is nagyobb azoknak az aránya, akik egyetértenek ezzel az állítással. Ez az eredmény gyaníthatóan visszavezethető a munkanélküliségi adatok települések szerinti megoszlására. A munkanélküliség lakóhelyen való elterjedtségének megtapasztalása és a bűnözés észlelése az emberek gondolkozásában ok-okozati összefüggésként képeződhet le. Az e téren jobban sújtott városokban, falvakban ez a kapcsolat erősebbnek tűnhet.

34. ábra Bűnözés csökkentéséhez vezethetne - Munkanélküliség megszűnése / településtípus

A szigorúbb iskolai nevelés esetében is találunk olyan változót, mely szignifikáns különbségeket mutat az egyes csoportok között.

Látható, hogy minél idősebb valaki annál inkább egyetért azzal az állítással, hogy a szigorúbb iskolai nevelés a bűnözés csökkenéséhez vezetne. A legfiatalabb korosztály esetében 66% vélekedik így, míg a legidősebbek körében már 90% körüli ez az arány. Az iskola nevelő hatása úgy tűnik az eltelt évekkel párhuzamosan meghatározóbb fénybe kerül.

35. ábra Bűnözés csökkentéséhez vezethetne - Szigorúbb iskolai nevelés / életkor

A településtípusok szerinti bontás esetében is a várakozásoknak megfelelő adatokkal találkozhatunk. A kisebb településeken nagyobb arányban foglalnak állást a konzervatív vélemény mellet, míg a nagyobb településeken kisebb ezeknek az aránya, de még itt is jelentős többségben vannak a szigorúbb iskolai nevelés támogatói. A zártabb közösségek hajlamosabbak konzervatívabb vélemények kialakítására és fenntartására.

36. ábra Bűnözés csökkentéséhez vezethetne - Szigorúbb iskolai nevelés / településtípus

Ahogy láttuk korábban a súlyosabb bírósági ítéletekben látják az emberek a megoldást a bűnözés visszaszorításáért vívott harcban. Ebben a kérdésben igen egységesnek mutatkozik a társadalom.

Szignifikáns eltérés a súlyosabb bírósági ítéletek elrettentő hatására vonatkozólag csak a településtípus szerinti bontásban volt, Mindkét esetben azt láthatjuk, a hogy a fővárosban és a megyei jogú városokban élők valamivel kisebb arányban értenek ezekkel egyet, de még itt is nagy többségben vannak az ezeket támogatók.

37. ábra Bűnözés csökkentéséhez vezethetne - Súlyosabb bírósági ítéletek / településtípus

38. ábra Bűnözés csökkentéséhez vezethetne - Elrettentő büntetőtörvények / településtípus

Ahogy az alapeloszlásokat tárgyaló fejezetben úgy itt is szólni kell a jogalkotáshoz, jogalkalmazáshoz kapcsolódó két állításról. Az abortusz tiltását a többség nem támogatta. A különböző társadalmi csoportok esetében ez az elutasítottság különböző mértékű. Ahogy arra számítani lehet a különböző korosztályok különbözőképpen ítélik meg ezt a kérdést. Mint korábban már említettem az abortusz kérdésköre bizonyos mértékben méri a gondolkodás konzervatív illetve liberális jellegét. Ezt vélem igen halványan meghúzódni a korosztály és az iskolázottság szerint bontott csoporteredmények hátterében. A fiatalabbak és a magasabb végzettségűek inkább hajlanak a liberálisabb megközelítés felé ebben a témában.

39. ábra  Az abortuszt be kellene tiltani / életkor

A legfiatalabb korosztály (18-19 évesek) mindössze 6%-a ért egyet az abortusz tilalmával. A kor előrehaladtával egyre nagyobb arányban találunk ezzel egyetértőket és a legidősebbek között (70-79 évesek), már 43% azoknak az aránya, akik egyetértenének az abortusz betiltásával.

Az iskolai végzettség szerint is eltérő véleményeket találunk a különböző csoportokban.

40. ábra Az abortuszt be kellene tiltani / iskolai végzettség

A legalább érettségivel rendelkezők között 15% körül találjuk azoknak az arányát, akik egyetértenének az abortusz betiltásával, azonban a 8 általánossal, szakmunkás bizonyítvánnyal, vagy befejezetlen középiskolával rendelkezők körében már 22%, a kevesebb mint 8 általánossal rendelkezők körében 47% ezeknek az aránya.

A másik ilyen kérdés az enyhe drogok legalizálását firtatta. A nagy többség – ahogy azt bemutattam korábban – ellenezte a jelenlegi szabályozás enyhítését. Azonban néhány társadalmi csoportban szignifikáns eltéréseket találunk ebben a kérdésben. Az adatok itt is úgy értelmezhetők, mint az abortusz témájával kapcsolatban (konzervativizmus – liberalizmus dimenzió).

41. ábra Az enyhe kábítószerek, például a marihuána fogyasztását legalizálni kellene / kérdezett neme

Ahogy látjuk, a férfiak megengedőbbek ebben a kérdésben, 31%-uk a legalizálás mellet foglal állást, szemben a nők 24%-os arányával.

Az életkor szerinti bontásban is szignifikáns kapcsolatot találunk. Ebben az esetben is a várakozásoknak megfelelően a fiatalabb korosztály a megengedőbb, míg az idősebbek az elutasítóbbak.

42. ábra Az enyhe kábítószerek, például a marihuána fogyasztását legalizálni kellene / életkor

4.3.2 - Halálbüntetés

Ahogy korábban láttuk a társadalom többsége – szemben a jogászokkal – támogatja a halálbüntetés visszaállítását. Érdekes megvizsgálni, hogy mely társadalmi csoportokban kerülnek többségbe a támogatók, illetve az ellenzők. E kérdésben is értelmező erővel bír a feltételezett konzervativizmus – liberalizmus dimenzió. A különböző csoportbontásokban bemutatandó eredmények ennek plauzibilitását támogatják. A csoportok között a relatív különbségek itt is megmutatkoznak, de a halálbüntetéssel kapcsolatban abszolút értékben (a budapesti illetve a diplomás mintát kivéve) a visszaállítást igénylő vélemények dominálnak.

Szignifikáns összefüggés mutatkozik a korcsoportok szerinti bontás esetében. Az összefüggés egyértelmű: minél idősebb valaki annál inkább a halálbüntetés visszaállítását pártolja. A 70-79 évesek 81%-a ért egyet a halálbüntetés visszaállításával, a 30-39 évesek között az arányuk már 60% alá (57%) esik, és a 18-19 évesek között éri el a minimumát 56%-kal.

43. ábra A halálbüntetés vissza kell állítani / életkor

A falvakban és a városokban is 75% azoknak az aránya, akik egyetértenének a halálbüntetés visszaállításával. A megyei jogú városokban 57% az egyetértők aránya. A Budapesten élők az kirínak ebből a mintázatból. Ők olyan társadalmi csoportot képviselnek, amelyben többségbe kerülnek a visszaállítást ellenzők (48% az egyetértők és 52% az ellenzők aránya).

44. ábra A halálbüntetés vissza kell állítani / településtípus

A maximum 8 általánost végzettek között jóval 70% feletti a támogatók aránya (77, illetve 75%). De még a középiskolai és főiskolai végzettséggel rendelkezők körében is 60% körüli a visszaállítást támogatók aránya. Az iskolai végzettség szerinti bontásban az egyetlen társadalmi csoport ahol jelentős többségben vannak a halálbüntetés visszaállítását ellenzők, az a diplomások csoportja. Itt kétharmad az ellenzők és egyharmad a támogatók aránya.

45. ábra A halálbüntetés vissza kell állítani / iskolai végzettség

Ugyancsak jelentős különbségeket figyelhetünk meg az egyes pártok támogató csoportjai között. Minden politikai szervezet támogatói között többségbe kerülnek a halálbüntetést támogatók csoportjai, de feltűnő, hogy a Jobbik támogatóinak 82%-a pártolja a halálbüntetés visszaállítását, ilyen magas aránnyal egyik párt támogatói között sem találkozhatunk.

46. ábra A halálbüntetés vissza kell állítani / pártpreferencia

Érdekes módon azzal nem függött szignifikánsan össze a halálbüntetés visszaállítására vonatkozó nézet, hogy valaki volt-e már bűncselekmény áldozata. A vélemények azonban azzal összefüggést mutattak, hogy tart-e attól valaki, hogy bűncselekmény áldozatává válik.

47. ábra A halálbüntetést vissza kell állítani / Tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik?

Ahogy látjuk, legnagyobb arányban a halálbüntetés visszaállításával egyetértők azok között találhatóak, akik határozottan tartanak egy sérelmükre elkövetett bűncselekménytől. Ezután egy csökkenő tendenciát látunk, azonban az utolsó kategóriában ismét nő a halálbüntetést támogatók aránya.

A reprezentatív minta válaszadói közül a halálbüntetés visszaállítását igénylők elsősorban a fennálló rendszert kritizálók köréből kerültek ki. Erre utal, hogy a rendszerkritikai mutató korrelációt mutatott a halálbüntetés visszaállítását igénylők véleményével (lásd 6. számú Melléklet).

A halálbüntetés visszaállításának hívei egyébként bezárkózó gondolkodásúaknak tekinthetők, a globalizációs folyamatoknak egyértelműen csak negatív hatást tulajdonítottak.

A halálbüntetés visszaállítása mellett érvelők a jelenlegi igazságszolgáltatási rendszert kevésbé fogadták el, ezenkívül antiglobalista nézeteket, miszerint „a külföldiek betelepülése nagymértékben növeli a bűncselekmények elkövetésének kockázatát” vallottak (q.13. és K.23.5.).

4.3.3 - A bűnelkövetés okai

Az alapeloszlásokat vizsgálva láttuk, hogy a két minta között nem fedezhető fel jelentős különbség, sőt a bűnözés okaként felsorolt 12 lehetséges tényező sem mutatott jelentős különbségeket, így érdekes lehet, hogy az egyes társadalmi csoportok között felfedezhetünk-e valamiféle eltérést ebben a kérdésben.

A nehéz gyerekkor, a családi problémák esetében azt láthatjuk, hogy az „aktív szülőkorúak” nagyobb arányban vélik úgy, hogy ez a tényező szerepet játszik a bűnözővé válásban. Mindemellett érdemes megjegyezni, hogy a társadalom egészére jellemző, hogy hangsúlyosnak érzi ezt a tényezőt.

48. ábra Lehetséges ok a bűnözővé válás során - Nehéz gyerekkor, korai családi problémák / életkor

A nevelési problémák esetében csak az anyagi helyzet mutatott szignifikáns összefüggést. A legtehetősebbek a nevelési problémákat nagyon fontos okként tartják számon, hiszen 95%-uk szerint ez számít a bűnözővé válás során. A legrosszabb anyagi helyzetben lévők mindössze 75%-a gondolkozik ugyanígy. A különbségek itt is csak relatívnak tekinthetők, mivel minden csoport jelentős hatást tulajdonít a nevelésnek.

49. ábra Lehetséges ok a bűnözővé válás során - Nevelési problémák / szubjektív anyagi helyzet

Érdekes összefüggés, hogy településtípus szerint is másként ítélik meg a nevelési problémák szerepét a bűnözővé válás esetében a válaszadók.

50. ábra Lehetséges ok a bűnözővé válás során - Nevelési problémák / településtípus

A fővárosiak kevésbé gondolják ezt fontosnak, mint a többi településtípuson élők.

A külső tényezők csoportjába sorolható ezeken kívül még a csoport negatív hatása, mely csak a korral mutat szignifikáns összefüggést.

51. ábra Lehetséges ok a bűnözővé válás során - Csoport negatív befolyása / életkor

Érdekes, hogy egy U-alakú görbére hasonlít az életkor szerinti eloszlás, azaz a legfiatalabbak és a legidősebbek szerint számít a leginkább a csoport hatása a bűnözővé válás során. Ez azt jelentheti, hogy az érintettek (18-19 évesek) és a fiatalokat „legtávolabbról” figyelők, az idősek vélekednek úgy, hogy a csoport hatása fontos. Feltehetőleg a fiatalok távolítják maguktól ezt az okot, míg az idősebbek egy csoportként kezelik a fiatalokat.

Nagyon érdekes összefüggéseket találunk a médiában látható erőszakkal kapcsolatban. A nők nagyobb arányban gondolják úgy, hogy ez fontos szerepet játszik a bűnözővé válás során.

52. ábra Lehetséges ok a bűnözővé válás során - Az erőszak gyakori megjelenése a médiában / a kérdezett neme

Ahogy látjuk a nők 85%-a a férfiak 77%-a gondolja ezt fontos tényezőnek.

53. ábra Lehetséges ok a bűnözővé válás során - Az erőszak gyakori megjelenése a médiában / életkor

A korábban már megfigyeltekhez hasonlóan az életkor esetében a fiatalok kevésbé érzik felelősnek a médiát, mint az idősebbek. A fiatalok 75-81%-a tartja ezt fontos szempontnak, ezzel szemben az idősek már 90% feletti arányban válaszolnak így. A válaszokban ismét szerepet kaphat az, hogy a fiatalok távolítják maguktól ezt a problémát, valamint az, hogy az idősebbek a világ – benne a média – megváltozásával magyarázzák azt, hogy miért válik valaki bűnözővé.

Érdekes, hogy ebben a kérdésben nem találunk szignifikáns eltérést a pártok szavazói csoportjai között, annak ellenére, hogy a pártok médiával kapcsolatos elképzelései igen eltérőnek mutatkoznak. Ezt magyarázhatja, hogy míg a Fidesz és a Jobbik szavazói követik pártjuk véleményét, ebben a kérdésben és negatív kritikát fogalmaznak meg a médiával kapcsolatban, addig az MSZP szavazótáborának véleményét a koruk határozza meg inkább ezzel kapcsolatban, és ezért foglalnak el kritikusabb álláspontot.

Összefoglalva elmondható, hogy a legnagyobb eltérés az életkor mentén tapasztalható a bűnözést befolyásoló tényezők megítélésében. A fiatalok sokkal kisebb arányban gondolják úgy, hogy bizonyos tényezők szerepet játszanak a bűnözővé válás folyamatában, és ez különösen igaz azokra a tényezőkre amiket akár önmagukra is igaznak vélhetnek (családi okok, környezet, média hatása).

4.3.4 - Sértett-áldozat

A szocio-demográfiai változók közül mindössze csak a pártpreferencia mutatott szignifikáns összefüggést azzal, hogy a kérdezett volt-e már bűncselekmény áldozata. Talán meglepő lehet, hogy a településtípussal nem volt szignifikáns kapcsolatban ez a változó, azaz ugyanannyian számoltak be arról, hogy a bűncselekmények áldozatai voltak a különböző településtípusokon a községektől Budapestig.

A pártpreferenciával kapcsolatban azt látjuk, hogy a kisebb pártok támogatói nagyobb arányban voltak bűncselekmény áldozatai (feltételezhetjük, hogy a kis elemszám miatt rajzolódik ki ez a kép).

54. ábra Volt már bűncselekmény áldozata? / Pártpreferencia

Több szignifikáns összefüggést találunk azzal kapcsolatban, hogy tart-e attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik. Ahogy az alapeloszlások vizsgálatánál is tapasztaltuk (a reprezentatív minta és a jogász minta különbségét), ez jelentheti, hogy a különböző élethelyzetek befolyásolják a bűncselekményektől való félelem nagyságát, míg ezt a tények (eddig volt-e bűncselekmény áldozata) nem támasztják alá.

55. ábra Tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik / kérdezett neme

Látható, hogy a kérdezett neme is meghatározza, hogy mennyire tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik. A nők közel kétharmada (63%) fél ettől, szemben a férfiak 51%-ával.

Talán ennél is beszédesebb összefüggés, hogy a településtípusonként is igen eltérő mintázatot láthatunk. A községekben 20% azoknak az aránya, akik határozottan tartanak attól, hogy bűncselekmény áldozatává fognak válni. Budapesten ez az arány 12%-os. A falvakban 18% számol be arról, hogy egyáltalán nem tart bűncselekménytől, a fővárosban 7%. Érdekes, hogy a két szélsőséges érték a falvakban a legnagyobb. Ezt azt mutathatja, hogy a falvakban nem egységes a közbiztonságérzet. Ezt a különböző médiumokban megjelenő hírek alátámasztják: nem mindegy, hogy a válaszadó az ország melyik területén él egy községben.

56. ábra Tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik / településtípus

Azt, hogy az élethelyzet meghatározza, hogy ki mennyire tart egy esetleges bűncselekménytől, jól mutatja két további változó hatása is. Az iskolai végzettség esetében azt látjuk, hogy a kevesebb mint 8 általánost végzettek 68%-a tartja elképzelhetőnek, hogy ilyen cselekmény áldozatává válik. A többi végzettségi típusban nem találunk magas értéket, de az megfigyelhető, hogy minél magasabb valakinek a végzettsége, annál kevésbé valószínűsíti, hogy bűncselekmény áldozata lesz.

57. ábra Tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik / iskolai végzettség

A szubjektív anyagi helyzet esetében is hasonló összefüggést találunk: minél rosszabbnak ítéli valaki az anyagi helyzetét, annál valószínűbbnek érzi, hogy bűncselekmény áldozatává válik. A súlyos anyagi problémákkal rendelkezők 68%-a lát esélyt erre, míg a jó anyagi helyzetet bevallók 53%-a.

58. ábra Tart attól, hogy bűncselekmény áldozatává válik / szubjektív anyagi helyzet

4.3.1 - Az igazságszolgáltatás elfogadottsága

Ahogy láttuk, a jogász és reprezentatív minta között jelentős különbség mutatkozott az igazságszolgáltatás megítélésében. A jogászok természetesen pozitívan, a társadalom igen negatívan vélekedik az igazságszolgáltatásról. A társadalom aránylag egységes ítéletét az is mutatja, hogy viszonylag kevés szignifikáns összefüggés mutatkozik.

A jogegyenlőség kérdésében ilyen eltérés az iskolai végzettség mentén tapasztalható.

Az alacsonyabb végzettségűek nagyobb arányban (85%) gondolják úgy, hogy nincs Magyarországon jogegyenlőség, ez az arány a végzettség növekedésével csökken, de a diplomások körében is 73%. Ezek az eredmények komoly kritikát hordoznak magukban.

59. ábra A befolyásos emberekre másképp alkalmazzák a jogot, mint az átlagemberekre / iskolai végzettség

Az anyagi helyzet is szignifikáns különbséget okoz a csoportok között ebben a kérdésben. A súlyos anyagi gondokkal küzdők – akik magukat feltehetőleg nem tartják befolyásosnak – között 93% azok aránya, akik nem gondolják úgy, hogy Magyarországon jogegyenlőség van. A tehetősebbeknél ez az arány kisebb, de körükben is 79%.

60. ábra A befolyásos emberekre másképp alkalmazzák a jogot, mint az átlagemberekre / szubjektív anyagi helyzet

A bíróságok függetlenségét a társadalom többsége megkérdőjelezi, de igen érdekes, hogy a saját anyagi helyzetüket a legjobban megítélők között többségbe kerülnek azok, akik a bíróságokat a politikától függetlennek tartják.

61. ábra A magyar igazságszolgáltatás független a politikától / szubjektív anyagi helyzet

A többi állítás esetében is elmondható, hogy jellemzően az anyagi helyzet volt az a változó, amely mentén szignifikáns különbségek mutatkoztak az egyes csoportok között.

A jogegyenlőséget vizsgáló másik állítás esetében is megfigyelhető, hogy az anyagi helyzet befolyásolja a kialakított véleményt. Itt is a tehetősebbek véleménye pozitívabb, míg a szegényebbek nagyobb arányban kritikusak.

62. ábra A magyar bíróságok előtt minden ember egyenlő elbírálásban részesül / szubjektív anyagi helyzet

Ebben a kérdésben a településtípus mentén is szignifikáns különbségeket találunk. Az eltérés a főváros – vidék dimenzióban mutatkozott meg.

63. ábra A magyar bíróságok előtt minden ember egyenlő elbírálásban részesül / településtípus

Láthatjuk, hogy az eltérést a budapestiek optimistább véleménye okozza, körükben 40% azoknak az aránya, aki szerint a magyar bíróságok előtt minden ember egyenlő. A többi településtípuson élők között ez az arány 25% körüli.

Az ügyvédekre nézve negatív állítás esetében is a településtípus és az anyagi helyzet változók okoztak szignifikáns különbségeket a csoportok között.

64. ábra Nem érdemes pereskedni, mert ez csak az ügyvédeknek kedvez / településtípus

Ebben a kérdésben is a budapestiek válaszai térnek el a többi településen élőkétől. Míg a fővároson kívüliek 70% körüli arányban vélekedtek úgy, hogy nem érdemes pereskedni, mert az csak az ügyvédeknek kedvez, addig Budapesten ez az arány mindössze 59%.

Az anyagi helyzet esetében egy lineárisabb összefüggést láthatunk: a jobb anyagi körülmények között élők nagyobb arányban látják értelmét a pereskedésnek. Az ő esetükben gyaníthatóan vannak olyan vagyonelemek, amelyeket érdemes jogi úton körülbástyázni, illetve ha veszélybe kerülnek jogi, akár peres eljárásban megvédeni.

65. ábra Nem érdemes pereskedni, mert ez csak az ügyvédeknek kedvez / szubjektív anyagi helyzet

A bírósági ítéletek megítélése esetében is meghatározó az anyagi helyzet. Olyannyira, hogy míg a legszegényebbek között jelentős kisebbségben (37%) találhatóak azok, akik általában elfogadhatónak ítélik meg a bírósági ítéleteket, addig a leggazdagabbak között már jelentős többségben (84%) vannak ők. Érdekes, hogy éles határvonal húzódik az anyagi biztonságban élők és az anyagilag bizonytalanabb rétegek között ebben a kérdésben.

66. ábra A bíróságok által hozott ítéleteket általában elfogadhatóknak tartom / szubjektív anyagi helyzet

A jog és az igazság szétválását véli felfedezni a többség a bírósági ítéletekben, ahogy ezt már korábban láttuk. Az anyagi helyzet és a településtípus ebben a kérdésben is különbségeket képez az erről kialakított véleményekben. Az összefüggések ismét az eddig megtapasztaltakat mutatják. A gazdagabbak és a budapestiek véleménye pozitívabb ebben a kérdésben, míg a szegényebbek és a falvakban élők csoportjai felé haladva a különböző csoportokban egyre nagyobb arányban fogalmaznak meg kritikus véleményt.

67. ábra A bírósági ítéletekben a jog és az igazságosság gyakran elválik egymástól / szubjektív anyagi helyzet

68. ábra A bírósági ítéletekben a jog és az igazságosság gyakran elválik egymástól / településtípus

4.3.2 - Igazságos világba vetett hit

A legnagyobb különbséget az országos és a jogász minta között az igazságos világba vetett hittel és a rendszerkritikával, rendszerigazolással kapcsolatban láthattuk. Először nézzük meg, hogy az igazságos világba vetett hittel kapcsolatos feltételezések (a jobb életkörülmények, magasabb végzettség) indokolják-e ezt a különbséget a két minta között.

Az első állítás „azt gondolom, hogy a világ alapvetően egy igazságos hely” összefüggései a megfogalmazott hipotézist támasztják alá.

Láthatjuk, hogy a legmagasabb iskolai végzettség esetében többségbe kerülnek (57%) azok, akik úgy gondolják, hogy a világ egy alapvetően igazságos hely. Emlékeztetőül a jogászok 49%-a gondolkozott így. Az alacsonyabb végzettségűek körében az állítással egyet nem értők vannak nagyobb arányban, ez hasonló a társadalom egészéhez. Minél alacsonyabb valakinek az iskolai végzettsége, annál kevésbé hisz a világ igazságosságában.

69. ábra  Azt gondolom, hogy a világ alapvetően egy igazságos hely / iskolai végzettség

Az életkörülményekkel kapcsolatos hipotézis is igazolódni látszik, hiszen a világ igazságosságával kapcsolatban a jólétben élők sokkal optimistábbak.

70. ábra Azt gondolom, hogy a világ alapvetően egy igazságos hely / szubjektív anyagi helyzet

Azok között, akik anyagi helyzetüket úgy jellemzik, hogy „mindenre van pénzem”, a világot igazságosnak gondolók aránya 63%. A súlyos anyagi problémákkal küzdők körében ez 25%. Ezek az attitűdök nyilvánvalóan támogatják a pozitív énképet. A jobb helyzetben levők megélhetik ezáltal pozitív tulajdonságaikat, képességeiket, amelyek igazolják jó sorukat. A szegényebbek pedig bizonyos mértékben felmenthetik magukat a külső tényezők determináltsága által.

Az iskolázottság szempontjából hasonló képet kapunk a következő állítással kapcsolatban is.

71. ábra Az emberek az életben általában azt kapják, amit megérdemelnek / iskolai végzettség

Minél iskolázottabb valaki annál inkább egyetért azzal az állítással, hogy az emberek azt kapják, amit megérdemelnek. Egyedül a 8 általánost végzettek értékei nem illeszkednek ebbe a képbe, de ez magyarázható azzal, hogy a megfogalmazott állítást ők pejoratív kijelentésként (egyébként a hozzájuk közelebb álló értelmezés szerint) értelmezték, azaz ők úgy gondolják, hogy az ő rossz sorsukat ők nem érdemelték meg.

Az életkörülmények hatását figyelhetjük meg a következő állítás esetében is, hiszen a jobb módúak úgy ítélik meg, hogy a velük kapcsolatban hozott döntések igazságosak.

72. ábra A velem kapcsolatban hozott fontos döntések általában igazságosak / szubjektív anyagi helyzet

A saját életükkel kapcsolatban is optimistábban vélekednek az anyagi helyzetüket pozitívan értékelők körükben többségbe kerülnek azok, akik úgy gondolják, hogy azt kapják az életben, amit megérdemelnek.

73. ábra Általában azt kapom, amit megérdemlek / szubjektív anyagi helyzet

A következő állítás amelyik igen érdekes összefüggést mutat és egyben alátámasztja a korábbi és az ebben a fejezetben is megfogalmazottakat : „A legtöbb dolog, ami az életemben velem történik, helyénvaló”.

Ebben a kérdésben ismét azt láthatjuk, hogy az életkörülmények, a magasabb iskolai végzettség elégedettebbé tesz.

A magasabb iskolai végzettségűek nagyobb arányban (70%) értenek egyet azzal, hogy ami az életükben történik, az helyénvaló. Érdemes megjegyezni, hogy ebben a kérdésben még a legalacsonyabb iskolai végzettségűek körében is többségbe kerülnek az állítással egyetértők (53%).

74. ábra  A legtöbb dolog, ami az életemben velem történik, helyénvaló / iskolai végzettség

Sokkal nagyobb különbségeket tapasztalhatunk a szubjektív anyagi helyzet mentén. Úgy tűnik, hogy az anyagi dimenzió lényegesebb kérdés saját életünk megítélésében, mint a elvégzett iskolai osztályok száma. A napi megélhetési problémák jobban rányomják bélyegüket az élettel szembeni elvárásokra, mint bármilyen más vizsgált társadalmi jellemző. A súlyos anyagi problémákkal küzdők mindössze 36%-a véli úgy, hogy a legtöbb dolog ami vele történik az helyénvaló. A legjobb anyagi helyzetben lévő körében ez az arány 79%. Az eltérés önmagáért beszél.

75. ábra A legtöbb dolog, ami az életemben velem történik, helyénvaló / szubjektív anyagi helyzet

Ezt igazolja, hogy habár szignifikánsak az egyes településtípusokon tapasztalt különbségek, de az eltérés messze nem olyan látványos, mint ahogy az anyagi különbségek esetén volt tapasztalható. Ebben az esetben csak a falvakban élők körében láthatunk nagyobb mértékű pesszimizmust (körükben 54% az állítással egyet nem értők aránya).

76. ábra A legtöbb dolog, ami az életemben velem történik, helyénvaló / településtípus

Összességében könnyebb a világot igazságosnak látni, ha abban aktuálisan pozitív módon tudom magam meghatározni. Az összes olyan csoportosító változó mentén, amely az egzisztenciális helyzetet jelentősen befolyásolja ez az összefüggés érvényesült.

4.3.3 - Rendszerigazolás, rendszerkritika

A társadalmi, politikai rendszerrel, a magyar demokrácia állapotával, helyzetével foglalkozó állítások alapeloszlásait már ismertettem egy korábbi fejezetben, itt megvizsgálom, hogy a különböző társadalmi csoportok közül melyek vélekednek egyformán és melyek eltérően ezekben a kérdésekben.

A rendszerváltás óta eltelt időt általában negatívan élik meg az emberek. Ezt mutatja, hogy többségük úgy gondolja, hogy az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt. Azonban ahogy az országos és a jogász minta között láttunk ebben szignifikáns különbséget, úgy az egyes társadalmi csoportok között is felfedezhetünk ilyeneket.

77. ábra Az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt / a kérdezett neme

A nők között szignifikánsan többen (80%) gondolják úgy, hogy a rendszerváltás előtt jobb volt az élet, a férfiak 71%-a gondolkodik így. A korábbi rendszerre jellemző volt egy nem túl magas szintű biztonság. A nők talán ennek a biztonságnak érzékenyebb észlelői.

Nem meglepő, hogy az életkor szerint is látunk szignifikáns különbségeket: az idősebbek nagyobb arányban gondolnak nosztalgiával a rendszerváltás előtti időszakra, mint a fiatalok. Érdekes, hogy a legfiatalabb korosztályban már többségbe (53%) kerülnek azok, akik úgy vélekednek, hogy a rendszerváltás előtt nehezebb volt a megélhetés.

78. ábra Az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt / életkor

Településtípusonként is szignifikáns eltéréseket láthatunk: míg a falvakban élők 81%-a véli úgy, hogy az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt, addig a Budapesten élők mindössze kétharmada vélekedik így. Ne feledjük, hogy az életlehetőségek beszűkülése illetve kiszélesedése a települések tekintetében nem egyenletesen valósult meg. Többnyire a kisebb települések voltak a kárt vallóak, míg a nagyobbak inkább a haszonélvező e folyamatoknak.

79. ábra Az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt / településtípus

A legmagasabb iskolai végzettség esetében is eltéréseket látunk, hiszen a magasabb iskolai végzettség együtt jár a rendszerváltás utáni időszak jobb megítélésével. Itt megint a lehetőségekhez való hozzáférés egyenlőtlen eloszlásáról lehet szó, amelyet a rendszerváltással kialakuló rendszer még hangsúlyosabbá tett.

80. ábra Az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt / iskolai végzettség

A rendszerváltás megítélését, ugyancsak nem meglepő módon az anyagi helyzet is befolyásolja. A jobb anyagi helyzetben lévők kisebb arányban vélekednek pozitívan a rendszerváltás előtti időszakról, mint azok, akik kifejezetten nehéz anyagi helyzetben vannak.

81. ábra Az emberek jobban éltek a rendszerváltás előtt / szubjektív anyagi helyzet

Mindez azt mutatja, hogy a rendszerváltás megítélése függ szinte az összes vizsgált társadalmi jellemzőtől, de fontos megjegyezni, hogy - a legfiatalabbakat kivéve - egyik társadalmi csoportban sem kerülnek többségbe a rendszerváltást pozitívan megélők.

Ezt támasztja alá, hogy igen negatív a vélekedés a demokrácia jövőbeni hazai működésével kapcsolatban. Ahogy korábban láthattuk ebben nem volt jelentős eltérés az országos és a jogász minta válaszolói között. Így nem meglepő, hogy ebben a kérdésben jóval kevesebb szignifikánsan eltérő csoportot találunk.

Az egyik ilyen bontás a korcsoportok szerinti. Itt, az előbb már megismertekhez hasonlóan a fiatalabbak optimistábbak, az idősebbek pesszimistábbak demokráciánk jövőbeni helyzetével kapcsolatban. Ám ebben a kérdésben, a legfiatalabbak körében sem kerülnek többségbe az optimisták, mindössze 41%-uk tartozik ebbe a körbe.

82. ábra Magyarországon a demokrácia még évtizedek múlva sem fog úgy működni, ahogyan kellene / életkor

A másik szignifikánsnak mutatkozó összefüggés a településtípus mentén mutatkozik és ebben az esetben is az előző állítással megegyező eredményt tapasztalhatunk: a legkisebb településeken élők körében nagyobb arányban (84%) találunk pesszimistákat, mint a nagyobb településeken. A fővárosban a legkisebb az arányuk, 71%.

83. ábra Magyarországon a demokrácia még évtizedek múlva sem fog úgy működni, ahogyan kellene / településtípus

És ahogy arról már szóltam korábban, ez a pesszimizmus leginkább a politikai pártoktól való elfordulásban ölt testet. Mindkét mintában 80% körüli az arányuk azoknak, akik szerint a pártok nem az ország érdekeit képviselik. Nincs ez másként a különböző társadalmi csoportokban, de vannak derűlátóbb és kevésbé optimista csoportok is.

Ahogy a többi kérdés esetében is, itt is meghatározó az iskolai végzettség és az összefüggés iránya is megegyezik az eddig tapasztaltakkal.

84. ábra A politikai pártok nem igazán képviselik az ország érdekeit / iskolai végzettség

A legalacsonyabb iskolai végzettséggel rendelkezők között vannak a legnagyobb arányban azok, akik úgy gondolják, hogy a pártok nem az ország érdekeit képviselik.

Hasonlóképpen az eddigiekhez, az anyagi dimenzió is szignifikáns véleménykülönbségeket okoz az egyes csoportok között. Ennek iránya is megegyezik az eddig látottakkal, a tehetősebbek optimistábbak, a szegényebbek ebben a kérdésben is pesszimistább álláspontot képviselnek.

85. ábra A politikai pártok nem igazán képviselik az ország érdekeit / szubjektív anyagi helyzet

Azonban ahogy a korábbi fejezetben az már megfigyelhető volt, a jelenlegi pártokból ábrándultak ki az emberek, a közélet, a választások, a korrupció elleni harc iránt még mindig érdeklődnek, azokat nem tartják fölöslegesnek.

Vizsgáljuk meg, hogy melyek azok a társadalmi csoportok, amelyek legkevésbé bíznak ezekben.

Egyik mutatója lehet ennek, a választások fontosságával kapcsolatos állítás. Ahogy láttuk, a nagy többség szerint érdemes elmenni szavazni, azonban vannak olyan társadalmi csoportok, melyek az átlagnál kevésbé tartják ezt fontosnak.

Szignifikáns különbséget találunk a különböző iskolai végzettségű csoportok között.

86. ábra Érdemes elmenni szavazni, mert ezzel ráhatásunk van a politikai döntésekre / iskolai végzettség

Míg az egyetemet végzettek 89%-a gondolja úgy, hogy érdemes az urnákhoz fáradni, addig az alacsonyabb iskolai végzettségűek egyre kisebb arányban vélekednek így. A legalacsonyabb iskolai végzettségűek esetében érdekes módon azt láthatjuk, hogy ez a tendencia megfordul, ez adódhat abból, hogy a korábban már említett elvárás, azaz, hogy el kell menni szavazni, ebben a körben erősebben érvényesül.

Az anyagi jólét ebben a kérdésben is szignifikáns különbségeket okoz az egyes társadalmi csoportok között. Nem meglepő, hogy a jólét erősebb motiváló, magabiztossággal jár együtt, így a jobb anyagi létben élők inkább érzik úgy, hogy szavazatukkal befolyásolják a politikai döntéseket.

87. ábra Érdemes elmenni szavazni, mert ezzel ráhatásunk van a politikai döntésekre / szubjektív anyagi helyzet

A politikai berendezkedés kritikáját és az elmúlt rendszer iránti nosztalgiát jól példázza az a nagyarányú egyetértés, mely azzal az állítással kapcsolatban alakult ki, hogy egy erőskezű vezetőre van szüksége az országnak. Különösen igaz ez az adatfelvétel időpontja, a választásokat megelőző február-március miatt. A korábbiak ismeretében nem meglepő, hogy egy ilyen vezetőre a legalacsonyabb iskolai végzettségűek körében mutatkozik a legnagyobb igény, igaz nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy még az egyetemi diplomások 73%-a is így gondolkodik.

88. ábra Egy erőskezű politikai vezetőnek kellene átvenni a hatalmat, hogy megoldja az ország problémáit / iskolai végzettség

Ebben a kérdésben különösen érdekes a különböző politikai pártok szavazóinak véleménye, mely ebben az esetben szignifikáns eltérést mutat. Látható, hogy az állítással a Fidesz szimpatizánsai értenek legnagyobb arányban egyet, őket a Jobbik szavazói követik. Legkisebb az aránya az egyetértőknek az MSZP szimpatizánsainak körében. Azt fontosnak tartom kiemelni, hogy pártpreferenciától függetlenül mindegyik csoportban döntő többséget képvisel ez az igény. A csoportok nyilván mást és mást értenek erőskezű vezetőn. Ne temessük a demokráciát!

89. ábra Egy erőskezű politikai vezetőnek kellene átvenni a hatalmat, hogy megoldja az ország problémáit / pártpreferencia

A választásokat megelőző időszakban igen érdekes állítás, hogy a magyar gazdasági és társadalmi szerkezetet gyökeresen át kell alakítani. Ahogy már láttuk az állítással a nagy többség egyet ért, azonban itt is mutatkoznak különbségek az egyes csoportok között.

Ahogy eddig is láttuk, itt is azt tapasztalhatjuk, hogy a jobb módban élők kevésbé elégedetlenek a jelenlegi rendszerrel, igaz többségük nem zárkózik el az elkövetkezendő jelentős átalakítástól. A szegények szinte egyöntetűen úgy gondolják, hogy a nagymérvű átalakítás oldhatja meg az ország, és így az ő problémájukat is.

90. ábra A magyar gazdasági és társadalmi szerkezetet gyökeresen át kellene alakítani / szubjektív anyagi helyzet

Településtípus szerint is szignifikáns eltéréseket látunk. A falvakban élők szinte egyöntetűen radikális változásokat szeretnének, Budapesten 83% foglal állást a gyökeres változtatások mellett.

91. ábra A magyar gazdasági és társadalmi szerkezetet gyökeresen át kellene alakítani / településtípus

A gyökeres átalakítási igény nyilván összefügg a korábban már megmutatkozó, a társadalmi és gazdasági helyzetre vonatkozó szkepticizmussal. A „dolgok nem jó irányba mennek” érzése a motivációs bázisa ennek a látszólagos konszenzusnak, de feltételezem, hogy a mikéntre nagyon heterogén vélemények vannak a társadalomban.

A sok pesszimista gondolat ellenére Magyarországot a társadalom és a jogászok nagy többsége a legszebb helynek tartja a világon. A „Számomra legszebb hely Magyarország” kérdésre kapott válaszok ellentmondanak a többi kérdésre kapott rendszerszkeptikus válaszoknak. Talán levonható az a következtetés, hogy az emberek akkor is szerethetik hazájukat, azonosulhatnak vele, és kötődhetnek hozzá, ha a fennálló politikai rendszer nem a legdemokratikusabb és kevésbé igazolható.

Melyek azok a csoportok, melyek kevésbé gondolnak ilyen pozitívan hazánkra?

Talán nem meglepő, hogy a fiatalabbak tartoznak elsősorban ide. E korosztály képviselői között egyre kisebb arányban találunk ezzel az állítással egyetértőket, de még a 18-19 évesek több mint kétharmada is a világ legszebb helyeként gondol Magyarországra.

92. ábra Számomra „a világon legszebb hely, Magyarország” / életkor

Kétharmad az aránya az így gondolkodóknak a legszegényebbek között is. Ezt az eredményt sem tarthatjuk meglepőnek, hiszen akinek mindennapos megélhetési problémái vannak, nehezebben gondol lakhelyére úgy, mint a világ legszebb helyére.

93. ábra Számomra „a világon legszebb hely, Magyarország” / szubjektív anyagi helyzet

Összességében elmondhatjuk, hogy a jelenlegi rendszer megítélését, a kívánt változások mértékét, az ideális politikai rendszer milyenségét, de még a szavazási hajlandóságot is leginkább az anyagi jólét, az iskolai végzettség és a lakóhely jellege határozza meg. Aki életkörülményeit tekintve deprimáltnak tekinthető, az a körülötte zajló eseményekkel, a múlt és jövő megítélésével kapcsolatban is pesszimistább véleményeket fogalmaz meg (lásd 7. számú Melléklet).

Fejezet  4

A kutatási eredmények összefoglalása

Ebben a fejezetben összefoglalásra kerülnek a kutatás főbb eredményei, ennek könnyebb áttekintését egy összefoglaló táblázat is segíti, ezenkívül választ adok arra a kérdésre, hogy a megfogalmazott elvárások beigazolódtak-e. Reagálni kívánok az elméleti részben leírt korábbi kutatások, valamint az általam korábban, joghallgatók körében elvégzett kutatás eredményeire.

A KÉT VIZGÁLATI MINTA ÁLTALÁNOS ÖSSZEVETÉSE

A két minta alapvető eltérését szocioökonómiai státusz különbségeire vezethetjük vissza. A jogász csoport jelentős része a mai magyar társadalmi elithez tartozik. Anyagi helyzetük messze előnyösebb a lakosság átlagához képest. Lehetőségeik szélesebbek és a rendszerváltás óta inkább csak bővültek, szemben egyéb társadalmi csoportok esélyeivel. Az országos reprezentatív minta válaszaiból az is kiderült, hogy élethelyzetük nem csak az objektív mutatókban (pl. egy főre jutó családi jövedelem) rosszabbak, de ezt szubjektív módon meg is élik. A lemondások szülte depriváltság, mint általános hangulat nagymértékben meghatározza azt a pozíciót, amelyből a közéletet, a társadalmi folyamatokat szemlélik. Észleléseiket ez a nézőpont szkepticizmussal, gyanakvással színezi át. Ez valószínűleg kihat a társadalom alcsoportjaiban kialakuló, és folyamatosan újrakonstruálódó szociális reprezentációkra is.

Az információs csatornák használati módja is eltérő a két mintában. Az írott és elektronikus médiumok „fogyasztása” más jellegű. A reprezentatív mintánál a fogyasztás gyakorisága nem, vagy csak elenyésző mértékben függ össze az adott médium észlelt hitelességével. A jogász csoportban a médium választást egyértelműen annak hitelessége határozza meg. Ők a tájékozódás céljával használják ezeket a csatornákat, míg az emberek többsége ezt egyfajta szabadidős tevékenységkén, szórakozásként definiálja.

A legnépszerűbb párt a Fidesz, a Jobbik és az MSZP. A jogászok körében felülreprezentált a Fidesz, alulreprezentált az MSZP és a Jobbik. Mindkét mintában a legelutasítottabb párt az MSZP, de a jogászok erős ellenszenvet éreznek a Jobbikkal szemben is.

A társadalom átlagához képest a jogászok relatíve liberálisabbnak (nem liberálisnak) bizonyultak. A halálbüntetés visszaállításával, az abortusszal vagy a könnyű drogok legalizálásával kapcsolatos kérdésekre adott válaszaik ezt támasztják alá.

JOGALKOTÁS, JOGALKALMAZÁS, BŰNELKÖVETÉS

A magyar társadalom a börtönbüntetést önmagában nem tartja visszatartó erőnek. Feltehetőleg úgy gondolják, hogy a börtönbüntetés tényével a bűnelkövetők tisztában vannak az elkövetés pillanatában, tehát ez nem lehet visszatartó erő. Úgy tűnik, hogy a bűnözést a társadalom nem szociális problémaként érzékeli elsősorban. Úgy vélik, hogy a szociális segélyek növelése önmagában nem segítene a probléma kezelésében. Itt érdemes azt megjegyezni, hogy az elmúlt években a szociális segélyek megítélése erősen romlott a magyar társadalomban.

A magyar társadalom - köztük a jogászok is - a bűnözés visszaszorításának legfőbb eszközét a megelőzésben látja, kezdve ezt már a szigorúbb iskolai neveléssel, valamint a szorosabb emberi közösségek kialakításával. A két minta között „konszenzus alakult ki”, vagyis a jogalkotás és a jogalkalmazás területén szigorúbb eljárást várnak. Ez az egység azonban a halálbüntetés megítélésekor megbomlik. A társadalom többsége egyetért a halálbüntetés visszaállításával, a jogászoknál azonban az egyet nem értők kerülnek többségbe. Fontos megjegyezni, hogy mindkét esetben többségbe kerültek a nem határozott véleményt megfogalmazók, így ezek véleménye érvek hatására feltehetőleg változhat bármelyik irányba.

A különböző társadalmi csoportok igen eltérően viszonyulnak a halálbüntetés visszaállításához. Láthatóan a hagyományosan konzervatív értékrenddel rendelkező csoportok között találjuk legnagyobb arányban a halálbüntetés visszaállításának támogatóit. Ilyen csoportok az idősek, a falvakban élők és a legalacsonyabb iskolai végzettséggel rendelkezők. A Jobbik támogatói is kiemelkedően magas arányban támogatják a korábban megszűntetett intézmény visszaállítását. A halálbüntetés visszaállításának ellenzői csak a Budapesten élők és a diplomások körében kerülnek többségbe.

A különböző társadalmi csoportokban viszonylag kevés eltérést láthattunk a bűnözés visszaszorításának lehetőségeit vizsgálva. Leginkább az fogalmazható meg, hogy a nehezebb megélhetés, a rosszabb életkörülmények erősebb reakciókat váltanak ki az emberekből. Ezekben a csoportokban, ahol a bűncselekmény áldozatává válásától is nagyobb a félelem, nagyobb arányban támogatják a radikális megoldásokat a bűnözés visszaszorításának érdekében.

Hipotézisem a büntetési tételek szigorításával kapcsolatban csak részben igazolódott, hiszen a korábbi áldozatok nem akarják nagyobb arányban szigorítani a büntetési tételeket, vagy visszaállítani a halálbüntetést, de a jövőbeli félelmek már befolyásolják ezeket a véleményeket.

Az 1977-es jogtudat vizsgálathoz képest jelentős változást tapasztalhatunk, hiszen akkor a megkérdezettek 2%-a törölte volna el a halálbüntetést, jelenleg ezzel szemben a társadalom egyharmad nem értene egyet annak visszaállításával. Fontos azonban megjegyezni, hogy a jogi környezet változott, hiszen 1977-ben a halálbüntetés intézménye létezett, napjainkban azonban csak a visszaállításáról beszélhetünk.

BŰNELKÖVETÉS OKAI

A társadalom szereplői a bűnelkövetést távolítják maguktól. Belső okokra vezetik vissza, azaz aki bűnt követ el, azt saját hibájából teszi. A jogászok ezt kiegészítve fontos szerepet tulajdonítanak a külső tényezőknek is. Leginkább a nevelés hiányosságaiban, a család nem megfelelő működésében fedeznek fel okokat.

A különböző társadalmi csoportokról elmondható, hogy a legnagyobb eltérés az életkor mentén tapasztalható a bűnözést befolyásoló tényezők megítélésében. A fiatalok sokkal kisebb arányban gondolják úgy, hogy a környezet, a média hatása  és a családi okok meghatározó szerepet játszanak a bűnözővé válás folyamatában.

Ahogy a korábbi joghallgatók körében elvégzett kutatás megállapítja, „az ötödévesek nagyobb arányban jelölték meg a társadalmi okokat. Ennek hátterében az állhat, hogy tanulmányaik során ők már több konkrét jogesettel találkoztak, több magyarázó szempontot és társadalmi megközelítésű elméletet ismertek meg.”[1] Ez ebben a kutatásban is igazolódik, hiszen a jogászok még fontosabb szerepet tulajdonítanak ezeknek a társadalmi okoknak.

BŰNCSELEKMÉNY, SÉRTETT, ÁLDOZAT

Miközben az eddig megkérdezettek sérelmére elkövetett bűncselekmények arányaiban nem találunk eltérést, azok típusában már megmutatkozik a két minta különbözősége. A magasabb státusz, a jobb életkörülmény kihatással van a félelmekre, igaz, azokat eltörölni nem tudja. Mindkét minta eredményei alapján elmondható, hogy jobban tartanak az emberek az erőszakos bűncselekmények bekövetkeztétől, mint ahogy azok valóságban megtörténnek.

Ahogy a bűnözés visszaszorításának lehetőségeivel foglalkozó összefoglaló mondatokban már megemlítettem a bűncselekmény áldozatává válásától való félelem összefügg az élethelyzettel. A környezet erősen meghatározza, hogy ki mennyire tart egy esetlegesen a sérelmére elkövetett bűncselekménytől. Az alacsonyan iskolázott, falvakban élő, rossz anyagi helyzetű emberek nagyobb arányban tartanak egy ilyen esemény bekövetkeztétől. Igaz, azt is észre kell venni, hogy a legnagyobb anyagi biztonságban élők között is magas arányban találunk bűncselekményektől tartókat. Ők úgy gondolhatják, hogy van miért elkövetni az ő sérelmükre ilyen tettet.

Több empirikus adatfelvétel is foglalkozott korábban a sértetté válás témakörével. Jelen kutatásunkban az eddig tapasztaltaknál kisebb arányban említették a megkérdezettek, hogy voltak már bűncselekmény áldozatai. Azonban a korábbi kutatásokkal összecsengenek kutatásom azon megállapításai, hogy a jobb módban élők nagyobb biztonságban érzik magukat, kevésbé félnek attól, hogy bűncselekmény áldozatává válnak a későbbiek során.

IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS

A magyar bíróságok működésének megítélése a társadalomban igen negatív. Megkérdőjelezik függetlenségét a politikától. Úgy gondolják, hogy nem biztosított a jogegyenlőség, és a bírósági eljárások többségét feleslegesnek ítélik. A jogászok természetesen homlokegyenest az ellenkező álláspontot foglalják el, bár azt érdemes megemlíteni, hogy egy markáns csoportjuk esetenként kritikát fogalmaz meg az állításokon keresztül.

A társadalom negatív kritikája az eredményekből egyértelműen úgy tűnik, hogy anyagi jellegű. A legrosszabb anyagi helyzetben élők szinte minden állítás esetében élesen kritizálták a bíróságokat, ahogy ezt láttuk az igazságos világba vetett hit és a rendszerkritika esetében is. A deprimált életmód negatívan hat a környezet, a körülöttünk zajló események megítélésére is. Úgy tűnik különösen igaz ez az igazságszolgáltatás esetében, mely – már nevéből következően is – az igazság szolgáltatójának kéne lenni. Az életkörülményei miatt a világgal, a saját életével sem elégedett emberek ebben az intézményben sem ismerik fel ennek a lehetőségét.

Az igazságszolgáltatás megítélését a 2007-es joghallgatók körében végzett kutatásom is vizsgálta. Érdekes, hogy nem igazolódik az a hipotézis, hogy az elsőévesek véleménymintázata hasonlít a laikusokéra, míg az ötödéveseké a jogászokéra. Az ötödéves joghallgatók véleménye az igazságszolgáltatásról ugyan valamivel pozitívabb volt az elsőévesekénél, de közelebb áll a laikusok véleményéhez, mint a jogászokéhoz. Ezt az mutatja, hogy a szakma iránti elkötelezettség nem az egyetemen, hanem a munkába állást követően a jogászi szakma gyakorlása közben alakul ki.

RENDSZERKRITIKA, VILÁGKÉP

A jogászok magasabb státuszukból adódóan, jobb életkörülményeik miatt saját életüket és a világot is igazságosabbnak látják. A magyar társadalom láthatóan igen pesszimista. Általában a világot tartják igazságtalannak, a saját életükkel kapcsolatban valamivel optimistábbak. Mindkét minta alapján elmondható, hogy a válaszadók saját életüket igazságosabbnak vélik a világnál, azaz a velük történt igazságtalanságokat külső körülményeknek, a környezet, a világ hibájának tulajdonítják, nem a saját hibájukként percipiálják.

Összességében elmondhatjuk, hogy a jelenlegi rendszer megítélését, a kívánt változások mértékét, az ideális politikai rendszer milyenségét, de még a szavazási hajlandóságot is leginkább az anyagi jólét, az iskolai végzettség és a lakóhely jellege határozza meg. Aki nehezebb életkörülmények között él, az a körülötte zajló eseményekkel, a múlt és jövő megítélésével kapcsolatban is pesszimistább véleményeket fogalmazott meg.

Az adatok azt mutatják, hogy előzetes feltételezésem beigazolódott, hiszen a rendszer értékelését leginkább az életkörülmények határozzák meg.

LÁBJEGYZETEK

1.

[1] Lásd a 2. számú Mellékletet

2.2.

[1] BERKICS MIHÁLY: Kultúraközi összehasonlító pszichológiai kutatások Európán belül - A disztributív igazságosság észlelése és a rendszerigazolás: Kultúraközi összehasonlítás két volt szocialista országban. Eötvös Loránd Tudományegyetem, Pszichológiai Intézet; Magyar Pszichológiai Szemle, 2009, 64. 1. 229–252.

[2] BERKICS MIHÁLY: Az „Igazságtalan világba vetett hit”, avagy a cinizmus, a társadalmi kohézió és a társadalmi-politikai részvétel szociálpszichológiájáról. Politikai pszichológia II: Politikai attitűdök, reprezentáció - Szimpózium

[3] NGUYEN LUU LAN ANH: Az igazságosság, a nem és az önértékelés. Modellek, elméletek vitája a szociálpszichológiában II: A társadalmi igazságosságról - Szimpózium

[4] A magyar szakirodalom olykor „osztó igazságosság” néven emlegeti – lásd például ÖRKÉNY, 1997

[5] Magyarul büntető vagy megtorló, más szóhasználatban „fosztó” – CSEPELI, ÖRKÉNY és munkatársai, 2004

[6] MORTON DEUTSCH: A „méltányosság elmélet” kritikai áttekintése: Alternatív szempont az igazságosság szociálpszichológiájához. Pszichológia, 3, 411-437. HOMANS: Társas viselkedés: elemi formák, 1961

[7] BERKICS MIHÁLY: Kultúraközi összehasonlító pszichológiai kutatások Európán belül - A disztributív igazságosság észlelése és a rendszerigazolás: Kultúraközi összehasonlítás két volt szocialista országban. Eötvös Loránd Tudományegyetem, Pszichológiai Intézet; Magyar Pszichológiai Szemle, 2009, 64. 1. 229–252.

[8] LERNER és mások is az igazságos világba vetett hitet motivációs alapú, attribúciós torzításnak tekintették, „…amikor az észlelő módszeresen eltorzít (pl. az indokoltnál nagyobb vagy kisebb mértékben alkalmaz) egyébként helyes eljárást, vagy ha maga az eljárás eredménye szenved torzítást.”(HEWSTONE, STROEBE, 2007:512)

[9] JOHN T. JOST: Önalávetés a társadalomban: a rendszerigazolás kritikája. Osiris Kiadó, Budapest 2003. A külső csoport előnyben részesítése és a rendszerigazolás elmélete: kísérleti paradigma a szocioökonómiai sikeresség sztereotípiatartalomra gyakorolt hatásának vizsgálatára. Eredeti közlés: JOHN T. JOST 2001. Outgroup favoritism and the theory of system justification: An experimental paradigm for investigating the effects of socioeconomic success on stereotype content. Moskowitz: Cognitive social psychology: The Princeton symposium on the legacy and future of social cognition. 89-102.

[10] JOHN T. JOST: Önalávetés a társadalomban: a rendszerigazolás kritikája. Osiris Kiadó, Budapest 2003. Negatív illúziók: a hamis tudattal kapcsolatos fogalmak tisztázása és a pszichológiai bizonyítékok. Eredeti közlés: JOST 1995. Negative illusions: Conceptual clarification and psychological evidence concerning false consciousness. Political Psychology, 16, 397-424.

[11] BRENDA MAJOR és SARAH S. M. TOWNSEND: Az egyenlőtlenség státuszára vonatkozó attitűdökkel és hiedelmekkel kapcsolatos pszichológiai következtetések. Egyenlőtlenségekkel kapcsolatos attitűdök. Kaliforniai Egyetem, Santa Barbara.

[12] Az Ifjúság 2008 kutatás önkitöltős kérdőíves vizsgálata 8076 fős, 15-29 éves korosztályt országosan reprezentáló mintán alapult. A vizsgálat a 8 évvel ezelőtti Ifjúság 2000 és a 4 évvel ezelőtti Ifjúság 2004 kutatással jól összehasonlítható, hiszen akkor is 8000-8000 fő, 15-29 éves korú fiatal került be a reprezentatív mintába. A kutatás megrendelője a Szociális és Munkaügyi Minisztérium volt. Az Ifjúság 2008 Gyorsjelentését a Szociálpolitikai és Munkaügyi Intézet adta ki 2009-ben.

[13] A tanulmány a TÁRKI „A gazdasági növekedés társadalmi-kulturális feltételei” c. kutatási programja keretében készült. A kutatás adatfelvételei és az összefoglaló jelentések a DonaDöme Kft. és az Arago Zrt. megrendelésére készültek. A kutatásvezető Tóth István György, kutatási asszisztens Keller Tamás volt. A vizsgálatot a Tárki Zrt. 2009. március 14. és április 2-a között végezte el, két, egymással párhuzamosan folytatott, egyenként ezerfős országos reprezentatív vizsgálat keretében. A két kutatás mintafelvételi módszertana megegyezett egymással, azonban néhány helyen a kérdőív módszertani szempontból eltért egymástól.

[14] Ifjúság 2008 Gyorsjelentés 63. ábra: A demokratikus és a diktatórikus politikai rendszerek megítélés korcsoportok szerint.

[15] Ifjúság 2008 Gyorsjelentés 68. ábra: Mennyire van lehetősége a fiataloknak beleszólni a helyi és országos közügyekbe.

[16]Ifjúság 2008 Gyorsjelentés 69. ábra: Mennyire érdekli az országos és helyi politikusokat a fiatalok véleménye

[17] Ifjúság 2008 Gyorsjelentés 72. ábra: A köztársaság intézményeibe vetett bizalom.

[18] Ifjúság 2008 gyorsjelentés 62. ábra: A jelenlegi és az előző (Kádár-) rendszer összehasonlítása különböző szempontok szerint.

[19] Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009. TÓTH ISTVÁN GYÖRGY: Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében; A gazdasági felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése Budapest 2009.  6. ábra: Intézmények és közszereplők iránti bizalom Magyarországon 2009-ben: 1. MTA, 2. ÁSZ, 3. rendőrség, 4. MNB, 5. Nemzeti Közpénzügyi Hatóság, 6. magyar jogrendszer, 7. szakszervezetek, 8. magyar sajtó, 9. Országgyűlés, 10. ellenzék, 11. politikusok, 12. Kormány.

[20] Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009. TÓTH ISTVÁN GYÖRGY: Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében; A gazdasági felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése Budapest 2009. 2. táblázat: Általánosított, a társadalom többi tagjába vetett bizalom, az intézményekbe vetett bizalom Európában 1990-es évek végén és 2005 táján. Forrás: European Values Study 1999-2000 alapján Schaik, 2002, a WVS 4. és 5. hulláma alapján saját számítások.

[21] Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009. TÓTH ISTVÁN GYÖRGY: Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében; A gazdasági felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése Budapest 2009. 4. ábra: A bizalom rádiusza a magyar lakosság körében. Forrás: Tárki Gazdasági kultúra 2009 vizsgálat.

[22] Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009. TÓTH ISTVÁN GYÖRGY: Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében; A gazdasági felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése Budapest 2009. 5. ábra: Kikben bízunk és kikben nem? Forrás: Tárki Gazdasági kultúra 2009 vizsgálat.

[23] Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009. TÓTH ISTVÁN GYÖRGY: Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében; A gazdasági felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése Budapest 2009. 12. ábra: Intézmények korrupció megítélése: mennyire érinti ma Magyarországon a korrupció az alábbi intézményeket. Forrás: Tárki Gazdasági kultúra 2009 vizsgálat.

[24] Tárki Európai Társadalmi Jelentés 2009. TÓTH ISTVÁN GYÖRGY: Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében; A gazdasági felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése Budapest 2009.  16. ábra: „Túl nagyok ma Magyarországon az emberek közötti jövedelemkülönbségek”- Az állítással teljesen egyetértők aránya jóléti-vagyoni helyzetük alapján (%). Forrás: Tárki Gazdasági kultúra 2009 vizsgálat.

2.3.

[1] A Joghallgatók a jogról című kötet 3. és 4. ábrája feltünteti a bűnözői és bűnözésről szóló történeti és kortárs elméleteket. (Kelemen, 2008: 209-211)

[2] Lásd K.14. (A továbbiakban a kutatásom során használt kérdőív adott pontjára vonatkozik ez a jelölés.)

2.4.

[1] Lásd K.15.

[2] Alapfogalmak: Passzív alany – Sértett – Áldozat

1.            Passzív alany

A büntető anyagi jog tudománya ismeri a passzív alany fogalmát, amely a törvényi tényállásban megjelölt az a személy, akire az elkövetési magatartás behatást gyakorol vagy irányul. A bűncselekmények többségénél a passzív alany többnyire bárki lehet, vannak azonban olyan bűncselekmények is, amelyek passzív alanyává csak meghatározott személyes tulajdonsággal vagy körülménnyel, személyes kvalifikáltsággal rendelkező egyén válhat (pl. hivatalos személy elleni erőszak) (NAGY, 2008: 107).

Az uralkodó szemlélet szerint a passzív alany csak természetes személy lehet (BÓCZ, 2007: 117), hiszen az elkövetési magatartás testre vagy pszichére való kihatása is csak ezek vonatkozásában értelmezhető. Mások szerint viszont büntetőjogunk a passzív alanyon a természetes és jogi személyeket egyaránt érti, illetve a személyösszességet is (GÖRGÉNYI, 2001: 19).

2.            A sértett

Az 1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról 51. § (1) bekezdése alapján „sértett az, akinek a jogát vagy a jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette.” A jogirodalom szerint nem minden bűncselekménynek van sértettje, így pl. nincs azoknak, amelyek kizárólag az állam vagy a társadalom érdekeit veszélyeztetik (pl. hűtlenség, adócsalás, visszaélés kábítószerrel) (KÓ, 2004: 37). A jogirodalom szerint azonban nemcsak akkor van sértett, ha a cselekmény egy vagy több (akár igen nagyszámú) konkrét természetes vagy jogi személy érdekét sérti (lopás, piramisjáték szervezése), hanem akkor is, ha a sértett az egyének pontosan meg nem határozható, nagyobb létszámú csoportja tekintendő sértettnek (közösség elleni izgatás, környezetkárosítás) (KIRÁLY, 2001: 175, 176).

A jogirodalom szerint a bűncselekmény sértettje és az adott tényállás passzív alanya rendszerint egybeesik (NAGY, 2008: 107), így a bűncselekmények egyik részénél (pl. erőszakos közösülés) a passzív alany egyben a sértett is. Megint más bűncselekményeknél a passzív alany és a sértett fogalma elválik egymástól, így NAGY FERENC szerint a csalás passzív alanya az, akit a tettes tévedésbe ejtett vagy tévedésben tartott, míg a sértettje azon ezzel nem feltétlenül azonos személy, aki a cselekmény folytán kárt szenved (NAGY, 2008: 107).

3.            Az áldozat

A 2005. évi CXXXV. törvény hatálybalépés óta a magyar jogrendszer a sértettétől megkülönbözteti az áldozat fogalmát. Az utóbbi kategória tágabb, hiszen az áldozat fogalma a törvény 1. § (1) bekezdése szerint magában foglalja a bűncselekmény sértettjét, valamint azt a természetes személyt, aki a bűncselekmény közvetlen következményeként sérelmet, így különösen testi vagy lelki sérülést, érzelmi megrázkódtatást, illetve vagyoni kárt szenvedett el.

A törvény 1. §-ához fűzött miniszteri indokolás szerint a közvetlen következmény a sértetten kívül más személynél akkor állapítható meg, ha sérelme a bűncselekménnyel szoros térbeli és időbeli összefüggésben, és azzal ok-okozati viszonyban következett be. A fogalomban szereplő „lelki sérülés” a bűncselekmény következtében az áldozatban kialakult tartós, komoly félelmet, szorongást jelent, az „érzelmi megrázkódtatás” pedig az erőszakos bűncselekmény következtében az áldozatban kialakult traumát, pszichés zavart, például az emberölésnél a sértetten kívül áldozat lehet a szemtanú, aki lelki sérülést szenved, a sértett közeli hozzátartozója, aki az esetről értesülve érzelmi megrázkódtatást szenved (BÓCZ, 2007: 116; LIGETI, 2006: 618).

[3] Ld. http://crimestat.b-m.hu/

[4] IRM Statisztikai és Elemző Osztály: Az ezredfordulót követő bűnözési helyzet. Elemzés az egységes nyomozóhatósági és ügyészségi bűnügyi statisztika adatai alapján. Ld. http://crimestat.b-m.hu/B%C5%B1n%C5%91z%C3%A9si%20helyzet%C3%A9rt%C3%A9kel%C3%A9s.pdf 34. o.

[5] IRM Statisztikai és Elemző Osztály: Az ezredfordulót követő bűnözési helyzet. Elemzés az egységes nyomozóhatósági és ügyészségi bűnügyi statisztika adatai alapján. http://crimestat.b-m.hu/B%C5%B1n%C5%91z%C3%A9si%20helyzet%C3%A9rt%C3%A9kel%C3%A9s.pdf 39-40. o.

[6] Készült 2000-ben, Budapesten, 1513 telefonos interjú elemzése segítségével. Ld. KERTÉSZ (2000)

[7] Kertész (2000) 76-77. o.

[8] Készült az Országos Bűnmegelőzési Tanács megbízásából, az Országos Kriminológiai és Kriminalisztikai Intézetben, 1997-ben, országos, 1000 fős a 18 év feletti népességen belül reprezentatív mintán, személyes megkérdezésessel. Ld. KÓ (1998) 9. o.

[9] Készült 2003-ban, országos mintán, részben kérdezőbiztossal, részben önkitöltös módszerrel KÓ (2004) 45. o.

[10] Készült 2008-ban, országos mintán, megkérdezettek a 2007-ben Magyarországon jogerősen elítéltélt fiatalkorúak, módszer részben önkitöltős kérdőív. SCHMIDT (2009) 18-25. o.

2.5.

[1] SAJÓ ANDRÁS – SZÉKHELYI MÁRIA – MAJOR PÉTER: Vizsgálat a fizikai dolgozók jogtudatáról. MTA-ÁJI, Budapest 1977: 211. o.

[2] Míg 1975 és 1990 között a szándékos emberölések, valamint az erős felindulásból elkövetett emberölések száma 190 és 237 között volt, addig 1991-ben és 1992-ben ez a szám felugrott 307-re, majd ezután 1993 és 1998 között 271 és 313 között mozgott. TÓTH J. ZOLTÁN: Halálbüntetés: pro és kontra. Jogelméleti Szemle, 2003/2. szám.

[3] Míg 1975 és 1988 között 120 és 188 ezer között volt az egy évben ismertté vált bűncselekmények száma, addig ugyanez 1989-ben 225 ezerre, 1990-ben 341 ezerre, 1991-ben pedig 440 ezerre nőtt. Az ezt követő években szintén magas, 389 ezer és 600 ezer között volt ez a szám, tehát átlagosan három-négyszerese. TÓTH J. ZOLTÁN: Halálbüntetés: pro és kontra. Jogelméleti Szemle, 2003/2. szám.

[4] Ezek ugyanis pl. csak azt mondják ki, hogy „egyetlen rendelkezés[…]t sem lehet úgy értelmezni, hogy […] jogot biztosítana olyan tevékenység folytatására vagy olyan cselekedet végrehajtására, amely az Egyezményben foglalt jogok és szabadságok megsértésére vagy pedig az Egyezményben meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul”. EJEE 17. cikk.

4.4.

[1] KELEMEN (2009) 117. o.

IRODALOMJEGYZÉK

1. ADAMS, J. S. (1963) Toward An Understanding of Inequity, In: Journal of Abnormal Psychology, 67, 422-436. o.

2. ADORNO, T. W. et. AI. (1950) The Authoritarian Personality, Harbor and Brothers, New York.

3. ALLPORT, G. W. (1958) The Nature of Prejudice, Doubleday & Co., Garden City, New York.

4. ANESI, Chuck (1997) The F Scale, http:/ www.anesi.com/fscale.htm

5. ANGYAL Pál (1929) A magyar büntetőjog tankönyve, negyedik kiadás 1. kötet, Budapest.

6. ARMSTRONG, K. G. (1971) The Retributivist Hits Back, Theories of Punishment, In-diana University Press, Bloomington, 35–36. o.

7. BADÓ Attila, BÓKA János (2003) Ártatlanul halálra ítéltek (Az amerikai igazságszolgáltatás tévedései), Nyitott Könyvkiadó, Budapest.

8. BAKOSI Ferenc (2002) Idegen szavak és kifejezések szótára, Akadémiai Kiadó, Budapest.

9. BALOGH István (2004) Az igazságosságelméletek megalapozás problémája, In: Társadalomkutatás 22 (4), Akadémiai Kiadó, Budapest, 379-425 o.

10. BARABÁS Tünde (2004) Általános viktimológia, látencia, In: Áldozatok és vélemények I. (szerk. Irk Ferenc), OKRI, Budapest, 157-198. o.

11. BÁRD Károly (1984) Alkalmazott viktimológia Észak Amerikában, In: Magyar Jog, 1. szám, 20-29. o.

12. BECCARIA, Cesare (1967) Bűntett és büntetés, Akadémiai Kiadó, Budapest.

13. BELING, E. (1908) Die Vergeltungsidee und ihre Bedeutung für das Strafrecht, Leipzig, 9-135. o.

14. BENNETT, A. K. (2008) Just world jurors, In: American Society of Trial Consultants, No. ll., 35-44. o.

15. BERELSON, B. (1952/1971) Content Analysis in Communication Research, Hafner Publishing Company, New York.

16. BERKICS Mihály (2006) Az igazságtalan világba vetett hit, avagy a cinizmus a társadalmi kohézió és a társadalom-politikai részvétel szociálpszichológiájáról, előadás MPT XVII. Országos Tudományos Nagygyűlésén, Budapest.

17. BERKICS Mihály, BÍRÓ B. (2006) Rendszerigazolás vagy rendszerkritika - A rendszerigazolási elmélet magyarországi alkalmazhatóságának vizsgálata a méltányosságra és egyenlőségre vonatkozó percepciók tükrében, előadás MPT XVII. Országos Tudományos Nagygyűlésén, Budapest.

18. BERKICS Mihály (2009) Kultúraközi összehasonlító pszichológiai kutatások Európán belül - A disztributív igazságosság észlelése és a rendszerigazolás: Kultúraközi összehasonlítás két volt szocialista országban, In: Magyar Pszichológiai Szemle, 64. 1., Eötvös Loránd Tudományegyetem, Pszichológiai Intézet, 229-252. o.

19. BERNER, A. F. (1857) Lehrbuch des deutschen Strafrechts, Leipzig, 29-34. o.

20. BÓCZ Endre (2007) Passzív alany, áldozat, sértett, In: Rendészeti Szemle, 9. szám., 103-129. o.

21. BOER, C. G. Alienation Test, http: /web-spaceship.edu/cgboer/alientest.html

22. BOWER, G. H. (1976) Comprehending and recalling stories, In: American Psychological Association, Division 3, Presidential Adress, Washington D. C.

23. BREAKWEIL, G. M. (1993) Social representation and social identity, In: Papers on Social Representations, 2, 3, 198-217. o.

24. BROCKNER, J., WIESENFELD, B. M. (1996) An integrative framework for explaining reactions to deciosions: Interactive effects of outcomes and procedures, In: Psychologycal Bulletin, 120, 189-208. o.

25. BRUNER, J. (1986/2005) Valóságos elmék, lehetséges világok, Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest.

26. BUCHAN, I. V. R., GRIMALDA, G., WILSON, R., BREWER, M., FATAS, E., FODOLY, M. (2009) Globalization and human cooperation, In: Social Science, Vol. 106. No. 11., 4138-4142. o.

27. CACIOPPO, J. T., PETTY, R. E. (1982) The need for cognition, In: Journal of Personality and Social Psychology, 42., 116-131. o.

28. CACIOPPO, J. T., PETTY, R. E. and KAO, Ch. F. (1984) The efficient Assessment of need for cognition, In: Journal of Personality, Vol. 48., No. 3., 306-307. o.

29. DALBERT, C. (2000) Beliefs in a just world questionnaire, In:  Commissioned reviews of 250 psychological Tests (Maltby, J., Lewis, C. A. and Hill, A. Eds.), 461-465. o.

30. DEUTSCH, Morton (1982) A "méltányosság elmélet" kritikai áttekintése: Alternatív szempont az igazságosság szociálpszichológiájához, In: Pszichológia, 3., 411-437. o.

31. DOISE, W. (1993) Debating Social Representations, In:G. M. Breakwell and D. Canter (eds.): Empirical Approaches to Social Representations, Science Publications, Oxford, 157-170.

32. DOISE, W., CLÉMENCE, A. and LORENZI-CIOLDI, F. (1993) Representations sociales et abalyses de données, Presses Universitaires de Grenoble.

33. DURKHEIM, É. (1894, 1978) A társadalmi tények magyarázatához, Közgazdasági Kiadó, Budapest.

34. DWIGHT, G. Dean (1961) Alienation: It's Meaning and Measurement, In: American Sociological Review, Vol. 26., No. 5., 753-758. o.

35. EHMANN Bea (2002) A szöveg mélyén - Pszichológiai tartalomelemzés, Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest.

36. EHMANN Bea (2004) Tartalomelemzési módszerek a szubjektív időélmény vizsgálatára laikus beszélők szövegeiben, In: Magyar Pszichológiai Szemle, 3., 345-362. o.

37. EHMANN Bea (2007) Az énelbeszélés idői szerkezetei, In: Személyiséglélektantól az egészségpszichológiáig, Tanulmányok Kulcsár Zsuzsanna tiszteletére (Demetrovics Zs., Kökönyei Gy., Oláh A. szerk.), Trefort Kiadó, Budapest, 309-324. o.

38. FARR, R. M. (1985) The social and collective nature of representations, Social Beliefs Conference, Cambridge.

39. FAYER László (1905) A magyar büntetőjog kézikönyve, harmadik kiadás, Franklin Kiadó, Budapest.

40. FEHÉR Lenke (1997) Előszó, In: Acta Humana, Nr. 26., 3-4. o.

41. FESTINGER, L. (1963, 1973) A kognitív disszonancia elmélete, In: Hunyady György (szerk.) Szociálpszichológia, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 73-83.o.

42. FINKEY Ferencz (1902) A magyar büntetőjog tankönyve, Politzer és Fia Könyvkereskedés, Budapest, 340. o.

43. FORGÁCS JÓZSEF (1995) A társas érintkezés pszichológiája, KAIROSZ, Budapest.

44. FORGAS, J. P. (1979) Images of Crime: A multidimensional Analysis of individual differences in Crime, In: International Journal of Psychology, Vol. 15., 287-299. o.

45. FÖLDI András, HAMZA Gábor (1996) A római jog története és institúciói, Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest.

46. FÖLDVÁRI József (1970) A büntetés tana, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest.

47. GOLDBERG, L. R. (1992) The development of markers for the Big-Five factor structure, In: Psychological Assessment, 4., 26-42. o.

48. GÖRGÉNYI Ilona (1993) A bűncselekmények áldozatainak okozott kár jóvátétele, In: Jogtudományi Közlöny, 6., 231-241. o.

49. GÖRGÉNYI Ilona (2001) A viktimológa alapkérdései, Osiris Kiadó, Budapest, 2001.

50. GÖRGÉNYI Ilona (2006) A viktirnológia, In: Kriminológia-szakkriminológia (szerk: Gönczöl Katalin - Kerezsi Klára - Korinek László - Lévay Miklós), Complex Kiadó, Budapest, 271-296. o.

51. GOSLING, S. D., RENTFROW, P. J. and SWANN Jr., W. B. (2003) A very brief measure of the Big-Five personality domains, In: Journal of Research in Personality, Vol. 37., 504-¬528 o.

52. GROTIUS, Hugo (1999) A háború és béke jogáról, II. kötet, Pallas Stúdió, Budapest.

53. GYÖRE István (2001) Áldozatvédelem – sértettvédelem, In: Magyar Jog, 1. szám, 24-31. o

54. GYÖRGYI Kálmán (1984) Büntetések és intézkedések, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest.

55. HALL, J. (1972) Just v. Unjust Law, Contemporary punishment, London, 53. o.

56. HARSÁNYI Szabolcs Gergő, SZABÓ Beáta (2005) A "színek" szerepe a véleményformálásban - A politikai ítéletalkotás néhány pszichodinamikai változója,  Politikai pszichológia II: Politikai attitűdök, előadás MPT XVII. Országos Tudományos Nagygyűlésén, Budapest.

57. HELLER Erik (1945) A magyar büntetőjog általános tanai, második kiadás, Grill Kiadó, Budapest.

58. HEWSTONE, M., STROEBE, W. (2007) Szociálpszichológia, Akadémiai Kiadó, Budapest.

59. HIPPEL, R. (1907) Strafrechtsreform und Strafzwecke, Berlin.

60. HOMANS, G. C. (1961) Social Behavior: Its Elementary Forms, Harcourt Brace and World, New York.

61. HORVÁTH Tibor (1981) A büntetési elméletek fejlődésének vázlata, Akadémiai Kiadó, Budapest.

62. HUNYADY György (1984) A megismerés szociálpszichológiája és a szociálpszichológiai megismerés, In: Hunyady György (szerk.) Szociálpszichológia, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 9-52. o.

63. IRK Albert (1928) A magyar anyagi büntetőjog, Dunántúl Kiadó, Pécs.

64. IRK Ferenc (2004) Bevezető, In: Áldozatok és vélemények I. (szerk. Irk Ferenc). OKRI, Budapest, 7-24. o.

65. JESUINO, J. (1995) Mapping social representations, Paper presented at the 2nd Summer School on Social Representations, Helsinki.

66. JODELET, D. (1984) Représentations socials: phenoménes, concepts et théorie, In: Psychologie sociale (Moscovici, S. szerk.), Paris, Presses Universitaires de France, 101-124. o.

67. JOST, J. T., BANAJI, M. (1999) A sztereotipizálás szerepe a rendszer igazolásában, a hamis tudat képződése, In: A csoportok percepciója (Hunyadi Gy., Hamilton, D. L., Nguyen Luu, L. A.), Akadémiai Kiadó, Budapest, 489-518. o.

68. JOST, J. T., HUNYADY, O. (2002) The psychology of system justification and the palliative function of ideology, European Association of Experimental Social Psychology, In: European Review of Social Psychology, No. 13., 113-153. o.

69. JOST, J. T. (2003) Önalávetés a társadalomban: a rendszerigazolás kritikája, Osiris Kiadó, Budapest.

70. JOST, J. T., LEDGERWOOD, A. and HARDIN, C. D. (2007) Shared reality, system justification, and relational bases of ideological beliefs, In: Social and PersonaIity Psychology Compass, No. 1., 1-16. o.

71. JOST, J. T., KAY, A. C. (2005) Exposure to Benevolent Sexism and Complementary Gender Stereotypes: Consequences for Specific and Diffuse Forms of System Justification, In: Journal of Personality and Social Psichology, Vol. 88. No. 3., Stanford University, 498-509. o.

72. KANT, Immanuel (1991) Az erkölcsök metafizikájának alapvetése – A gyakorlati ész kritikája – Az erkölcsök metafizikája, Gondolat Kiadó, Budapest.

73. KAY, A. C., JOST, J. T., YOUNG, S. (2005) Victim Derogation and Victim Enhancement as Alternate Routes to System Justifaction, In: Psychological Science, Vol. 16., No. 3., 240-246. o.

74. KATZ, D., BRALY, K. W. (1979) Verbális sztereotípiák és faji előítélet, In: HALÁSZ-HUNYADY-MARTON: Az attitűd pszichológiai kutatásának kérdései, Akadémiai Kiadó, Budapest.

75. KÁDÁR Miklós, KÁLMÁN György (1966) A büntetőjog általános tanai, KJK, Budapest.

76. KELEMEN László (2009) Joghallgatók a jogról – Szociálpszichológiai kutatás, Sprinter Kiadói Csoport, Budapest.

77. KERTÉSZ Imre (2000) Áldozattá válási felmérés, In: Belügyi Szemle, 7-8. szám, Budapest, 72-99. o.

78. KIRÁLY Tibor (1988) A büntetőhatalom korlátai, In: Magyar Jog, 9. sz., 730-743. o.

79. KISS Anna (1997) Emberi jogok - sértetti jogok, In: Acta Humana, Nr. 26., 12-31. o.

80. KÓ József (1998) Vélemények a bűnözésről, In: Kriminológiai és Kriminalisztikai Tanulmányok 35. (szerk.: Irk Ferenc), OKRI, Budapest, 9-46. o.

81. KÓ József (2004) A kutatás módszertani eredményei - A bűnözéstől való félelem, In: Áldozatok és vélemények I. (szerk. Irk Ferenc), OKRI, Budapest, 25-55., 57-84. o.

82. KRIPPENDORFF, K. (1980/1995) A tartalomelemzés módszertanának alapjai, Balassi Kiadó, Budapest.

83. LÁSZLÓ, J., FARKAS, A. (1997) Central-Eastern European Collective Experiences, In: Journal of Community and Applied Social Psychology, 7., 77-87.o.

84. LÁSZLÓ János (1999) Társas tudás, elbeszélés, identitás, Scientia Humana-Kairosz, Budapest.

85. LÁSZLÓ János (2005) A történetek tudománya: Bevezetés a narratív pszichológiába - Pszichológiai Horizont, Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest.

86. LÁSZLÓ János (2009) Felelősségtulajdonítás és nyelvi konstrukció, In: JURA, 2. sz., 120-127. o.

87. LERNER, M. J. (1980) The belief in a Just world: A fundamental delusion, Plenum Press, New York.

88. LERNER, M. J., SOMERS, D. G. (1992) Employees’ reactions to an anticipated plan closure: the infulence of positive illusions, In: MONTADA, L., FILIPP, S. H., LERNER, M. J.: Life crises and experiences of loss in adulthood, Lawrence Eribaum Associates, Inc., New Jersey, 229-254. o.

89. LIGETI Katalin (2006) Kriminálpolitika és pönológia, In: Kriminológia-szakkriminológia (szerk: Gönczöl Katalin - Kerezsi Klára - Korinek László - Lévay Miklós), Complex Kiadó, Budapest, 599-626. o.

90. LIPKUS, I. M., BISSONETTE, V. L. (1996) Belief in a Just World Scales for Self and Others, In: Personality and Social Psychology Bulletin, 22(10), 1043–1056. o.

91. LIPPMANN, W. (1922) In Public Opinion, Harcourt-Brace, New York.

92. MAJOR, B., TOWNSEND, S. S. M. (2009) Psychological implications of attitudes and beliefs about status inequality, University of California, Santa Barbara.

93. MCADAMS, D. (2002) A történet jelentése az irodalomban és az életben, In: Narratívák 5., Narratív pszichológia (László J., Thomka B. szerk.), Kijárat Kiadó, Budapest, 157-174. o.

94. MARKOVA, J., MOODIE, E., FARR, R.M, DROZDA-SENKOWSKA, E., ERŐS, F., PLICHTOVÁ, J., GERVAIS, M-C., HOFFMANNOVÁ, J., MULLEROVÁ, O. (1997) Social representations of the individual: a post – Communist perspective, In: European Journal of Social Psychology, 28., 797-829. o.

95. MOSCOVICI, S. (1976) La Psychoanalyse, son image et son public, PUF, Paris.

96. MOSCOVICI, S. (1984) The Phenomenon of Social Representations, In: Social Representations (R. Farr és S. Moscovici szerk.), Cambridge University Press, 3-70. o.

97. MOSCOVICI, S. (1988) Notes Towards a Description of Social Representations, In: European Journal of Social Psychology, 18., 211-250. o.

98. MOSCOVICI, S., VIGNAUX, G. (2000) Le concept de thémata, In: Structures et transformations des representations socials (Guimelli, Ch.), Neuchatel: Delachaux et Niestlé, 25-72. o.

99. MOSCOVICI, S. (2002) Társadalom-lélektan, Osiris Kiadó, Budapest.

100. MOUS, A. Y. (2000) Belief in a Just World, How our percentions impact our judgments, Valdosa State University.

101. NAGY Ferenc (2008) A magyar büntetőjog általános része, HVG-ORAC Kiadó, Budapest.

102. NGUYEN, L. L. A. (2006) Az igazságosság, a nem és az önértékelés - Modellek, elméletek vitája a szociálpszichológiában II: A társadalmi igazságosságról, előadás MPT XVII. Országos Nagygyűlésén, Budapest.

103. OLIVEIRA, P. D., DAMBRUN, M. (2007) Maintaining the status quo and social inequalities is stereotype endorsment related to support for system justifation?, In: Current Research in Social Psychology, Vol. 13., No. 9., 101-121. o.

104. PENNEBAKER, J. W. (2005) Rejtett érzelmeink, valódi önmagunk - Az őszinte beszéd és írás gyógyító ereje, Háttér Kiadó, Budapest, 282. o.

105. PLÉH Csaba (1998) A narratívumok mint a pszichológiai koherenciateremtés eszközei, In: Hagyomány és újítás a pszichológiában, Tanulmányok, Balassi Kiadó, Budapest, 365-384. o.

106. PURKHARDT, C. (1993) Transforming social representations, Routledge, London.

107. RÁCZ József (1989) Ifjúsági szubkultúrák és fiatalkori devianciák, Animula Ki-adó, Budapest.

108. ROSENBERG, Morris (1965) Self-Esterm Scole, University of Maryland.

109. ROSENBERG, Morris (1965) Society and the adolescent self-image, Princeton University Press, Princeton.

110. ROXIN, C. (1966) Sinn und Grenzen staatlicher Strafe, In: Juristische Schulung, 6. Jahrgang, 378. o.

111. SAJÓ András, SZÉKHELYI Mária, MAJOR Péter (1977) Vizsgálat a fizikai dolgozók jogtudatáról, MTA-ÁJI, Budapest.

112. SAJÓ András (1981) A jogtudat mikrokörnyezeti meghatározói, MTA KIADVÁNYAI, Budapest.

113. SAJÓ András (1989) A jogosultság-tudat vizsgálata, ELTE Szociológiai Intézet Kutatási Beszámolók, Budapest.

114. SALLAY Hedvig, DALBERT Claudia, KROTOS Hajnalka (2006) Az implicit igazságosság motívum fejlődése: Kultúraközi összehasonlítása - Modellek, elméletek vitája a szociálpszichológiában¬ II: A társadalmi igazságosságról, előadás MPT XVII. Országos Nagygyűlésén, Budapest.

115. SALLAY Hedvig (2003) A szülői nevelés hatása serdülők jövő-orientációjának alakulására, In: Magyar Pedagógia 103. évf. 3. szám, 389–404. o.

116. SALLAY Hedvig (2005) Serdülők szubjektív jólléte: A családban és a baráti kapcsolatban észlelt igazságosság és az igazságos világba vetett hit szerep, In: Mentálhigiéné és Pszichoszomatika, Vol. 6. No. 4., Akadémiai Kiadó, Budapest, 295-315. o.

117. SZEMERE BERTALAN (1990) A büntetésről s különösebben a halálbüntetésről, Halálbüntetést Ellenzők Ligája.

118. SZOKOLSZKY Ágnes (2004) Kutatómunka a pszichológiában, Osiris Kiadó, Budapest.

119. TAJFEL, H. (1981) Human Groups and Social Categories, Cambridge University Press, Cambridge.

120. TÓTH J. Zoltán (2003) Halálbüntetés: pro és kontra, In: Jogelméleti Szemle, 2. szám.

121. VÁRINÉ SZILÁGYI Ibolya (2010) Jogtudatról – alulnézetben - Tizenévesek jogtudata és jogi érzékenysége, L’Harmattan Kiadó, Budapest.

122. VÉGVÁRI Réka (2009) Az áldozatiság viszgálata, In: A fiatalkorú elítéltek áldozati minősége - ¬különös tekintettel a családon belüli erőszakra (szerk.: Ligeti Katalin - Hollán Miklós), Országos Bűnmegelőzési Bizottság, Budapest, 60-72. o.

123. WAGNER , W., DUVEEN, G., FARR, R., JOKHELOVITCH, S., LORENZI-CIOLDI, F., MARKOVÁ, J., ROSE, D. (2002) Theory and Method of Social Representations, In: Asian Journal of Social Psychology, 2, 95-125.o.

124. WALKER, M. E., Jr. BEAUFORD, E. Y. (1977) Alienation and Poverty: A Case Study, Fort Valley State University, Fort Valley.

125. WALSTER, E., BERSCHEID, E., WALSTER, G. W. (1978) Equity: Theory and research, Allyn & Bacon, Boston.

126. WEBSTER, D. M., KRUGLANSKI, A. W. (1994) Individual differences in need for cognitive closure, In: Journal of Personality and Social Psychology, 67., 1049-1062. o.

127. WIENER A. Imre, LIGETI Katalin (2003) Jogszabálytan, In: Büntetőjog, Általános rész (szerk.: Wiener A. Imre). KJK, Budapest, 13-51. o.

128. WIRTH, J. U. (1841) System der Spekulativen Ethik, Heilbronn, 319-325. o.

Programok honlapjai:

1. LIWC HONLAP:

http://homepage.psy.utexas.edu/homepage/Faculty/Pennebaker/Home2000

2. ATLAS.ti HONLAP:

http://www.atlasti.com/

3. NooJ HONLAPOK:

http://www.nooj4nlp.net/

http://corpus.nytud.hu/nooj/

http://www.mtapi.hu/WEB/Jedlik_6/

Table of Contents

Első rész A KUTATÁS CÉLJA

Második rész A KUTATÁS ELMÉLETI HÁTTERE

Fejezet 1 A szociális reprezentációk

Fejezet 2 Az igazságos világba vetett hit és a rendszerigazolás elmélete

Fejezet 3 A bűnelkövetés okai és a büntetés céljai

Fejezet 4 Sértett-áldozat

Fejezet 5 A halálbüntetés indokoltsága vagy indokolatlansága

Harmadik rész MÓDSZERTANI FEJEZET

Negyedik rész A KUTATÁSI EREDMÉNYEK ELEMZÉSE

Fejezet 1 Alapeloszlások, a két minta összehasonlítása

Fejezet 2 A függő változók alapeloszlásai és különbségei a két mintában

Fejezet 3 A függő változók többdimenziós összefüggései

Fejezet 4 A kutatási eredmények összefoglalása